> MÁSODIK FEJEZET
> Az indulás

> Így hát indulok észak felé, abba a sötét országba, ahol sohase süt a nap, mindig sötét éjszaka van. Népdal Thelemarkenben

> Szent János napja volt, 1893-ban. Szürkén és szomorúan virradt fel a nap, s nekünk búcsúznunk kellett – nem halaszthattuk tovább az indulást. Bezárult mögöttem az ajtó. Egyedül mentem utoljára a házból a kerten keresztül le a tengerpartra, ahol az öbölben részvétlenül várt rám a "Fram" kis motoros csónakja. Mögöttem volt minden, amit az életben szerettem. De mi volt előttem? S hány esztendő fog elmúlni, míg ismét viszontláthatom azt, ami mögöttem maradt?...

> Mit nem adtam volna ebben a pillanatban, hogy visszafordulhassak! Fent az ablakban ült kisleányom, Liv, és tapsolt a kezével. Boldog gyermek, te még nem tudod, mily csodásan bonyolult és változatos az élet!...

> A kis csónak, mint a nyíl siklott keresztül a lysakeri öblön, a nagy és hosszú útra, melyen a tét az élet volt, ha ugyan nem több még ennél is. Végre minden kész. Itt van a pillanat, amelyet évekig tartó megfeszített munka készített elő. Elérkezett, mint a végzet, de vele együtt jött az a megnyugtató érzés is, hogy minden szükséges dolog megvan, s mindent oly tökéletesen elvégeztünk, hogy elháríthatunk magunkról minden felelősséget, és a fáradt agyvelő végre megpihenhet. Nyugtalanul himbálózik a "Fram", gőzt okádva a pipervikeni öbölben, várván a jeladásra, mialatt a motoros

> 46

> csónak berregve surran el a Dyna-világítótorony mellett s hozzásimul a hajóhoz. A födélzet tele van emberekkel, akik az utolsó istenhozzádra jöttek; most azonban távozniuk kell a födélzetről. Aztán felhúzza vasmacskáit a "Fram"; nehézkesen mozgásba jön és lassan körüljárja az öblöt. A rakodóparton zsúfolva álltak az emberek, kalapjukat és zsebkendőiket lengetve. A "Fram" pedig némán és lassan fordult orrával a fjord felé, óvatosan, de biztosan haladt el Bygdő és Dyna mellett, ki a nagy ismeretlenbe, körülrajzva fürge csónakoktól, jachtoktól és gőzösöktől. Békésen, szinte elbújva a lombsátor mögött, sorakoztak egymás mellett a parton a villák: s bár olyanok voltak, mint rendesen, nekem sohase tetszettek szebbnek, mint éppen most. Mily sokáig fog tartani, míg ismét visszatérhetek ezekre az ismert vizekre!

> Még egy utolsó köszöntés a családi háznak, mely ott fekszik a tengerbe nyúló földnyelven. Elöl a csillogó fjord, körös-körül a fenyőerdő, a mosolygó rét s hátul a hosszan elnyúló, erdőkoszorús hegység... A messzelátón át valami fehér alakot láttam a fenyőfa alatt a padon... Ez a legnehezebb pillanat egész utazásomon. Kint a fjordban kezdett szemezni az eső, borús hangulat terjeszkedett szét a kedves vidék fölött, mintha el akarta volna mosni minden emlékemet. Csak a következő napnak (június 25-én) délelőttjén siklott be a "Fram" lassan Raekvik öblébe, ahol bölcsője, Archer hajógyára fekszik Laurvik mellett, s ahol számos arany-álmot szőttünk dicsőséges pályafutásáról. Itt kellett felvennünk a két nagy csónakot a fedélzetre, továbbá ugyancsak itt vettünk fel még néhány szükséges dolgot, készleteink és felszerelésünk kiegészítésére.

> Mielőtt mindennel elkészültünk, már elmúlt ez a nap, sőt a rákövetkezőnek jó része is. Huszonhatodikán délután 3 óra tájban elbúcsúztunk Raekviktől, kitértünk a laurviki rév felé, s aztán onnan, Fredrikswärn mellett a nyílt tengerre szálltunk. Archernek magának kellett tartania a kormányt, hogy gyermekét, a "Fram"-ot maga vezesse ezen az utolsó darabon, mielőtt végleg nekivág a veszedelmes útnak. Aztán, végső búcsúzásra, megráztuk egymás kezét; beszélni nem sokat be-

> 47

> széltünk. Archer, a testvéreim és barátaim leszálltak a csónakba, mialatt a "Fram" lassú mozgással haladt előre – elszakadt az utolsó kötelék is, amely még hazámhoz fűzött. Sajátságosan nyomasztó érzés volt, látni ezt az utolsó néhány embert, lent a kis csónakban a mérhetetlen kék vizeken, mögöttük egy kuttert fehér vitorlákkal s kissé távolabb a háttérben Laurvikot. Szinte úgy tetszett, hogy könny csillog derék, öreg barátom becsületes szemében, amint egész magasságában kiegyenesedve állt a csónakban s utoljára intett búcsút a "Fram"-nak és nekünk. Ki tudja, nem nőtt-e valóban szívéhez ez a hajó? Hogy szentül bízott benne, azt tudom. És ekkor adtuk az első üdvlövéseket a "Fram" ágyúival Archer tiszteletére, érezvén, hogy ennél nagyobb és méltóbb lövés sohase fog belőlük származni. Aztán – teljes gőzzel előre! – s a csendes, derült nyári időben, mialatt a nap verőfénnyel árasztotta el a szárazföldet, a "Fram" nekivágott a kéklő tengernek, hogy megfürödjék a feléje morajló hullámokban. Amazok pedig még sokáig mozdulatlanul álltak a csónakban és folyton utánunk néztek, amint lassan távolodtunk tőlük.

> Szép időben hajókáztunk felfelé a part mentén, s csakhamar elhagytuk Krisztiánsundot. Másnap, június huszonhetedikén este, már kint voltunk Lindesnaes előtt. Késő éjszakáig a hajóhídon ülve beszélgettem Scott-Hansennel; Krisztiániától egészen Trondheimig ő volt a kapitány; itt kellett a hajóra szállnia Sverdrupnak, aki Stenkjaerbe kísérte családját. Mialatt a térképszobában beszélgettünk, a hajó lassanként egyre erősebben bukdácsolt, s egyszerre csak valami hatalmas hullám végigsöpört a fedélzeten s beszakítván az ajtót, reánk omlott. Rögtön felsiettünk a fedélzetre. A hajó úgy táncolt, mint üres dióhéj a felkavart fürdőkádban; a hullámok mindkét oldalon keresztülcsaptak a korláton, s lassanként az egész legénység feljött a fedélzetre. Leginkább attól féltem, hogy a vékony lécek eltörnek a nagy csónakok alatt, s akkor ezek rázuhannak a fedélzetre, sőt talán a kötélzet egy részét is elszakítják. Mikor aztán huszonöt üres paraffinos hordó is elszabadult, amelyek le voltak kötözve

> 48

> a fedélzeten, igazán kezdett kellemetlen lenni a dolog. A hordók ugyanis lassanként megteltek vízzel, s ekkor pokoli táncot kezdtek járni a födélzeten; még rosszabb lett, amikor végül a gerendák, deszkák s a tartalékárbocok is táncra kerekedtek, úgyhogy minden pillanatban valami katasztrófától lehetett félni. Engem a legnagyobb mértékben elfogott a tengeribetegség, amint a hajóhídon álltam, s irtózatosan el voltam keseredve, mert felváltva hol a tenger isteneinek áldoztam, hol pedig a legnagyobb aggodalom emésztett, részint a csónakok, részint a legénység miatt, amely a hajó elején nagy erőfeszítéssel igyekezett lekötözni és menteni, ami lekötözhető és menthető volt. Gyakran, amikor egy-egy hatalmasabb hullám keresztülcsapott a hajón, nem láttam egyebet, mint a tajtékzó hullámokat, amelyek majdnem színültig megtöltötték a hajót – a hullámok tetején deszkák, gerendák, üres hordók s jobbra-balra csapdosó kezek-lábak látszottak. Itt földhöz vágott a zöldes hullám egy embert, hogy csakúgy habzott körülötte a víz, amott egy másik fürgén ugrándozott a deszkák és gerendák között, amelyek szinte elvágták a lábait... Annyi bizonyos, hogy valamennyien bőrig áztak.

> Juell, a szakács a "Grand Hotel"-ben aludt; így hívtuk az egyik nagy csónakot. A boldogtalan arra ébredt fel, hogy úgy morajlik alatta a tenger, mint a Niagara-zuhatag. Ijedten ugrott ki és szaladt kajütje ajtaja felé, dühösen kiabálva: "Itt már nem biztos az ember élete; jobb, ha megmentjük ezt a néhány rongyot!" – s mindjárt hóna alá is kapta kis batyuját. Azzal előresietett, hogy biztos helyre vigye matrózládáját, mely vígan úszkált a sós vízben a hajó elején; a szakács húzta-vonszolta magával a ládát hátrafelé, mialatt egyik hullám a másik után paskolta. Egyszer a "Fram"-nak egész eleje a víz alá bukott, úgyhogy a hullám egész hosszában végigsöpörte. Ijedten láttam, hogy a hátulsó horgony láncában megkapaszkodik egy ember s a lesikló hullám már-már magával viszi; ez ismét Juell volt, de szerencsére nem történt semmi baja.

> Csak nagy üggyel-bajjal tudtuk holminkat biztos helyre vinni. A szép paraffinos hordókat mind be kellett hánynunk

> 49

> a tengerbe; egyik pompás gerendánk a másik után tűnt el ugyan ezen az úton, s én elszoruló szívvel néztem, amint elvesznek a távolban. A födélzetre rakott többi holmit, ami még megmenthető volt, nagy erőfeszítéssel cipeltük le a fedélközre, ahol egymás tetejére hánytuk. Azt hiszem, az egész expedíció részvényei nagyon alacsonyan álltak ebben a pillanatban. És egyszerre, amikor éppen legkritikusabbak voltak a pillanatok, csónakot pillantottunk meg a ködön keresztül. Ki volt feszítve minden vitorlája, s oly nyugodtan, biztosan és könnyedén ringott a vízen, mintha semmi se történt volna. Szinte bosszantó volt nézni, s önkéntelenül is a bolygó hollandi s egyéb ördöngös históriák jutottak eszembe.

> A konyhában roppant szerencsétlenség történt. Mogstad bement s látta, hogy az egész falat vérvörös foltok piszkolják be. Rögtön Nordahlhoz szaladt azzal a hírrel, hogy Juell alighanem fejbelőtte magát, mert bizonyára kétségbeejtette a roppant hőség, amely miatt mindjárt az első pillanattól fogva panaszkodott. Véres revolver-dráma a "Fram" fedélzetén! ... A közelebbi vizsgálatnál azonban kiderült, hogy a "vér" az egyik csokoládés dobozból származik, amely feldűlt a szekrényben. Mivel az idő ködös volt, nem mertünk közel menni a parthoz; kifelé kormányoztunk a nyílt tengerre, míg végre reggel felé szertefoszlott a köd, s a révkalauz Farssund és Hummerduss közelében megpillantotta a szárazföldet. Egyenesen a Lister-fjord felé kormányoztunk, hogy onnan majd jobban tájékozódhatunk a ködben; de mivel közben megjavult az idő, tovább mentünk. Csak délután, erősen párás, esőre hajló időben és csípős szélben fordultunk be Ekerssundba s vetettünk horgonyt a Hovland-öbölben, ahol révkalauzunk, Hovland lakott.

> Másnap reggel megerősítettük a csónakokat s a többi, fedélzetén lévő tárgyakat is, hogy a hullámverés ne tehessen kárt bennük. A "Fram" azonban sokkal inkább túl volt terhelve, semhogy jól tarthatta volna magát a tengeren: de ezen sajnos most már nem segíthettünk. Mindenre, amit a hajó vitt, feltétlenül szükségünk volt; ha az összes terhet, ami a hajó üregében és fedélzetén van, sikerül jól rendbe hoznunk

> 50

> és megkötnünk, akkor a hullámok nem sokat árthatnak nekünk, akármilyen viharosra fordul is az idő. Mert azt tudtuk, hogy maga a hajó és a kötélzet megdacol a legvadabb viharral is.

> Június utolsó napján késő este volt már, amikor Kvarven mellett megfordultunk s a sötéten ránk boruló éjszakában Bergen felé kormányoztunk. Másnap reggel (július 1-jén) pompás napsütéses verőfényben feküdt előttem a kikötő, amikor a fedélzetre értem. Igazi nyári ünnep volt: Ulriken, Flöjen és Lövstaken hegységei valósággal csillogtak és ragyogtak a reájuk eső napsugarakban. Régi emlékek ébredtek fel bennem e gyönyörű kép láttára: valóban csodálatos, áldott hely ez a régi kikötőváros. Este felolvasást kellett tartanom, amelyről azonban fél órával elkéstem. Amikor ugyanis öltözködni kezdtem, hogy indulhassak, egész csomó számlát hoztak: s ha nem akartam úgy távozni innen, mint fizetésképtelen ember, akkor nyomban át kellett vizsgálnom a számadásokat, hogy fizethessek, – a közönségnek pedig várakoznia kellett. Sokkal rosszabb volt ennél, hogy a szalon tele volt az örökös utazó-csőcselékkel Mialatt öltözködtem, hallottam, hogy kabinom ajtaja előtt egész csomó angol táborozott, akik mind "shake hands with the doctor", – kezet akartak fogni a doktorral. Az egyik angol miss, – ahogy ezt később titkáromtól hallottam, aki megfigyelte őket, – még a szelelőlikon át is belesett kabinomba. De alighanem megijedt attól, amit látott, mert a titkárom beszélte, hogy nagyon hamar visszarántotta a fejét és elfintorította az orrát. Általában, bárhol jelentünk is meg, mindenütt olyanok voltunk, mint a fenevadak a cirkuszban. A kíváncsiak úgy jártak körülöttünk, úgy nézegettek be kabinjainkba, mint ahogy a medvéket és oroszlánokat nézegetik a ketrecekben, s eközben oly hangosan diskuráltak, hogy hallanunk kellett, akár akartuk, akár nem s igen gyakran fülünk hallatára kritizálták még hozzánk tartozóink arcképeit is, amelyek a falakon függtek.

> Amint felöltöztem, óvatosan kinyitottam kabinom ajtaját, s néhány hatalmas ugrással felrohantam a fedélzetre a szájtátók mellett, akik izgatottan kiabálták egymásnak:

> 51

> "There is he, there is he!" – Itt van, itt van! – s az egész társaság egymást lökdösve dobogott utánam. Csakhogy én egy szempillantás alatt kint voltam a hajóból, s mire ők felértek a fedélzetre, a kocsim már befordult az utcasarkon. Este nyolc órakor, a felolvasás után, nagy vacsora volt; sokat és szépen beszéltek, jó ételek és italok voltak, nagyon csinosak voltak a hölgyek, és így mulattunk kivilágos kivirradtig zene és tánc mellett.

> Másnap délelőtt (július 2-án) tizenegy órakor – éppen vasárnap volt – számos barátunkkal együtt, akik velünk akartak jönni egy darabig, elindultunk a fjordon keresztül észak felé. Gyönyörűszép, felejthetetlen nyári nap volt. A Herlö-fjordban, ahol a szűk torkolat kiszélesedik a nyílt tenger felé, búcsúztak el tőlünk barátaink és szálltak csónakjaikba. Kalapjukat és zsebkendőjüket lengetve távoztak tőlünk és sokáig láttuk még őket, a kikötő vontatógőzösével együtt, mely sűrű füstfelhőket okádott a tükörként ragyogó tenger színén. Előttünk hullámzott a verőfényben úszó tenger s a messze távolban látszott a lapos Mangerland, amelyre búsan emlékeztem vissza, mert hosszú évekkel ezelőtt sokáig gyarapítottam rajta természetrajzi ismereteimet. Itt élt Norvégiának egyik legnagyobb természetbúvára, Sars Mihály, mint egyszerű lelkipásztor, s a világ zajától távol csinálta nagyszerű felfedezéseit; s ugyancsak itt tettem én is az első tapogatózó lépéseket a természettudományok keskeny és rögös ösvényén.

> Az este csodaszép volt. Észak felé a leáldozó nap vöröses verőfénye, mögöttünk a holdnak fényes, kerek tányérja a hegyek fölött. Előttünk Alden és Kinn, mint valami tündérország, emelkedett ki a tengerből. Bármily fáradt voltam is, mégsem tudtam rászánni magamat, hogy lemenjek aludni: minden érzékemmel élveztem ezt a csodaszép esti képet, mely egészen lenyűgözött és fogva tartott a fedélzeten. Olyan volt ez a csendes nyugalom, mint a balzsam a nap fáradalmai s az emberekkel való bosszankodás izgalmai után. Így mentünk előre, többnyire szép időben, ritkábban ködben és esőben, szigetek és tengerszorosok között a norvég

> 52

> partok mentén észak felé. Micsoda pompás vidék! Szeretném tudni, van-e az egész világon még egy oly gyönyörű tájék, oly csodaszép tenger, mint ez. Felejthetetlenek a hűvös reggeli órák, amikor a természet felébred szendergéséből, amikor ezüstösen ragyogó ködfátyol övezi a hegyek derekát, melyeknek csúcsai, mint tengerből a szigetek, nyúlnak fel belőle a magasba. Aztán következett a verőfényes nap, szerteűzte a ködöt s ragyogó csillogással árasztotta el a magas hegyek hóval borított gerinceit. S amikor este leszállt a nap s az alkonyat halványpirosságába belészövődött a hold ezüstös fénye: a hegységek és a szigetek úgy libegtek a tenger színe fölött, káprázatos párázatban, mint valami tündérálom, amelyből oly keserves a felébredés. Itt-ott pirostetejű, fehér házikók látszanak ki a zöld lombozatból, amely csaknem teljesen eltakarja őket. És ezek a békés, csábító otthonok a zöldellő szigetek ölén ismét felkeltik lelkemben a múlt emlékeit, a magam boldogságának eltemetett vágyait. Lehetnek, akik vállukat vonogatják, ha a természet szépségeiről hallanak: pedig mégis nagyszerű, kincset érő dolog, ha valamely népnek szép a hazája, még ha egyébként szegény is. És sohasem éreztem ezt tisztábban és világosabban, mint abban a pillanatban, mikor el kellett hagynom.

> Hellyel-közzel elhallatszott hozzánk az éljenzés a partról: hol egy csomó gyermek, hol egy csomó meglett ember köszöntött bennünket; de többnyire csak bámuló parasztok voltak, akik sokáig néztek a sajátságos hajó után és eltűnődtek rejtélyes céljain. És a jachtokban meg a regatta-csónakokban nők és férfiak ülnek, vörös ingben, mely szinte lobogva ég a rátűző nap fényében; abbahagyják az evezést, hogy annál többet láthassanak és jobban bámulhassanak. A városokból, amelyek mellett elhaladunk, gőzösök jönnek, tele emberekkel és zenével, énekkel, sőt ágyúlövésekkel is köszöntenek bennünket. A nagy turistagőzösök zászlókkal és díszlövésekkel üdvözölnek, éppen úgy, mint a jachtok. Nyomasztó érzés, hogy ily tisztelettel és hódolattal adóznak már most is, még mielőtt bármit is tettem volna. Egy régi közmondás azt tartja:

> 53

> Nyugtával dicsérd a napot; az asszonyt, ha már porrá lett:
> A kardot, ha kipróbáltad; a jeget, hogyha elbír;
> A sört, ha megittad; a lányt, ha férjhez ment.

> A legmeghatóbb volt az az érdeklődés és tisztelet, amellyel a szegény halászok és parasztok fogadtak bennünket. Ezen magam is gyakran elcsodálkoztam: megéreztem, hogy szinte lázas feszültséggel követnek bennünket. Emlékszem, hogy egy napon, kissé északra Helgelandtól egy éltesebb nő állt valami puszta szikla-kiugráson és integetett.

> – Szeretném tudni, hogy nekünk integet-e? – kérdeztem a révkalauztól, aki mellettem állt; – úgy látszik, hogy egészen felénk fordul.
> – Hát persze, hogy nekünk integet – felelte a révkalauz.
> De honnan tudhatta meg, hogy kik vagyunk, – kételkedtem én: – s egyáltalában hogyan tudhat rólunk valamit?
> – Ó, itt már mindenki ismeri a "Fram"-ot, s még a legkisebb kunyhóban is tudják, hogy hová indul, – felelte a révkalauz. – Teljesen nyugodt lehet, hogy várni is fogják, és pedig szorongva várják, valameddig csak vissza nem tér.

> S ez a gondolat még jobban kidomborította lelkemben azt, hogy mily nagy felelősséggel járó vállalkozásra szántam el magamat, ha már az egész nép velünk érez... Csak aztán ne kudarc és csalódás legyen vége a nagy erőfeszítésnek, amelyre mindnyájan el voltunk készülve. Mert ez rettentő lenne, nemcsak reánk, hanem a nemzetre nézve is!

> Mivel az idő drága volt, nem mentem Trondheimig, mint ahogy eredetileg terveztük, hanem csak Bejanig, ahol Sverdruppal kellett találkoznunk. Itt szállt hajónkra Brögger professzor is, aki Tromsőig akart elkísérni bennünket. Ugyanitt kapott orvosunk három "roppant nagy ládát" is mindenféle orvossággal. Innen aztán észak felé mentünk tovább, mindenütt a pompás partvidék mentén. Néhol ki is kötöttünk útközben és szárított halat vettünk fel a kutyák számára. Elhaladtunk Torghatten, Hesztmandő, Lovunden és Threnen

> 54

> mellett, míg kint, a messze tengeren a Lofoti-szigeteket láttuk. Egyik partrészlet szebb és vadregényesebb volt, mint a másik. Igazi tündérvilág ez, ahol a szirteknek óriási méretei mintha mesebeli gigászokra emlékeztetnének, akik hajdan itt laktak. És szinte sajnáltuk, hogy oly gyorsan siklik tova hajónk a partok mentén, mert nem gyönyörködhettünk bennük eléggé. Július 12-én érkeztünk Tromsőbe, ahol szenet vettünk föl s emellett számos szükséges holmit szereztünk, ami még hiányzott felszerelésünkhöz: prémes lapp-bundákat, rénszarvasbőrből készült cipőket, bélelt botosokat, mustárt, szárított rénszarvashúst, stb.; minderről Mack ügyvéd, expedíciónk fáradhatatlan barátja gondoskodott.

> Tromsőben nagyon hideg volt a fogadtatás: heves északnyugati vihar támadt esővel és hóval, úgyhogy másnap reggel a hegyek, szántóföldek és háztetők mind hóval voltak borítva. Ezeknél kellemetlenebb és zordabb júliusi napokat soha életemben nem értem. Tromső lakosai azt állították, hogy ők maguk sem emlékeznek ilyen rideg júliusra. Ezt azonban talán inkább csak azért mondták, mert féltek, hogy a város rossz hírbe jut; mert az olyan városban, ahol Szent János napján síversenyeket rendeznek, mindenre el lehet készülve az ember. Ugyancsak Tromsőben még egy új tagot is fogadtam az expedícióba. Bernt Bendsen volt ez, hatalmas, tagbaszakadt fickó, akit egyelőre csak a Jugor-szorosig fogadtam fel, de aztán megtartottam az egész utazásra, s ezt nem is bántam meg; mert nagyon derék, használható legény volt, s örökké vidám kedélyével, tréfás ötleteivel nagyon sok jó órát szerzett az expedíciónak.

> Kétnapi tartózkodás után ismét tovább indultunk. A Nord-foktól vagy Magerőtől keletre július 16-án éjjel oly viharosan hullámzott a tenger, s annyi víz csapott fel a fedélzetre, hogy bemenekültünk a Kjölle-fjordba, hogy a "Fram" rakományát még egyszer rendbe hozzuk és egyensúlyozzuk, ami úgy történt, hogy a szenet egészen hátrahordtuk a hajó farába. Két teljes napig tartott ez a munka s ekkor már nagyobb bizalommal indultunk el Novaja Zemlja felé. Eleinte az járt az eszemben, hogy Vardőben még veszek fel szénrako-

> 55

> mányt; mivel azonban a "Fram" már különben is nagyon meg volt terhelve, s az "Uránia" jacht a Jugor-szorosban várt reánk a kőszénrakománnyal, legokosabbnak tartottuk, ha beérjük azzal, ami már a hajón van, mert számítanunk kellett arra, hogy a Fehér-tengerben s a Barents-tengerben rossz időt kapunk.

> Este tíz órakor húztuk fel a horgonyt, s másnap este érkeztünk Vardőbe, ahol nagyszerű fogadtatásban volt részünk. Teljes zenekar a rakodóparton, a fjord tele csónakokkal, az összes hajók zászlódíszben és mindenfelől díszlövések. Ahogy mondták, már tegnap este óta vártak bennünket, sőt még Vadsőből is jöttek emberek, hogy meglássanak. Ez alkalommal gyűjtést is rendeztek, hogy az "Északi sark" nevű városi bandának nagydobot vehessenek. Mielőtt Norvégiától végleg elbúcsúztunk, nagyszerű lakomát rendeztek tiszteletünkre, melyen a beszédnek és pezsgőnek valóságos özöne folyt. A legutolsó munka, amit még el kellett végeznünk a "Fram"-on, az volt, hogy megtisztítottuk a kagylóktól és vízinövényektől, hogy lehetőleg gyorsan járjon. Ezt a munkát búvárok végezték, akiket az ottani révhivatal kapitánya legnagyobb készséggel bocsátott rendelkezésünkre. De magunk is rászorultunk egy utolsó "civilizált" tisztogatásra, mielőtt jövendő "vad" életünk elkezdődik. A városi fürdő igazi kis erősség volt. Maga a fürdőhelyiség alacsony és körös-körül padok vannak benne. Mialatt az ember ezeken hever, a forró gőz valósággal megfőzi, mert középen egyre tódul be a gőz, amelyet úgy csinálnak, hogy a pokolhoz hasonló fürdőkemencében izzó köveket állandóan vízzel öntözik. Bent a fürdőben pedig fiatal leányok nyírfakefével dörzsölik a fürdőzőket, aztán alaposan megmasszírozzák, megmossák és megtörülik. Az egész fürdő éppen olyan kellemes, mint aminő egészséges: s nem lehet tudni, hogy az öreg Mohamed atya nem efféle berendezésre gondolt-e a paradicsomában?