A VILÁG KÖRÜL
ÚTIRAJZOK – ÚTIKALANDOK
HAT VILÁGRÉSZ CSODÁS, EGZOTIKUS KÉPE
MODERN VILÁGJÁRÓK ÉLMÉNYEIBEN,
AZ UTAZÓK EREDETI FELVÉTELEIVEL ILLUSZTRÁLVA

DANTE KIADÁS

FRIDTJOF NANSEN
UTAZÁS AZ ÚSZÓ JÉGEN

FORDÍTOTTA: ZIGÁNY ÁRPÁD
KÉPEKKEL ÉS TÉRKÉPPEL

Tömörítve: 3M

Az elektronikus kiadás (2003) szöveggondozásáért felel:
Németh Ferenc (nemo44@hotmail.com)

Megjegyzés: A fordítás nem szó szerinti,
a különféle régibb expedíciók naplórészleteit
a fordító illesztette be.

I. kötet Bevezetés I. Az előkészületek II. Az indulás III. Búcsú Norvégiától IV. A káriai tengeren keresztül V. A téli éjszaka VI. Egyhangú élet a hajón [Ross kapitány naplójából] VII. Új év, régi életmód VIII. Tavasz és nyár 1894-ben IX. Második ősz az örökös jég között [Austin kapitány naplójából] X. Előkészületek a szánutazáshoz [Parry kapitány naplójából] [Mac Clure kapitány utazása] [Markham kapitány naplójából] |  | II. kötet XI. Az 1895-ös új esztendő XII. Bepillantás a mélytenger titkaiba XIII. Búcsú a "Fram"-tól [A Polaris-expedíció] XIV. Küzdelem életre-halálra [Markham kapitány naplójából] [A Greely-expedíció] XV. A "sóvárgás tanyája" XVI. Végre szárazföld XVII. Új téli szállásunk XVIII. Útban hazafelé XIX. A találkozás XX. A "Fram" hazatérése

> BEVEZETÉS

> "Eljön majd az idő, sok esztendő múlva, mikor az óceán bilincsei megtágulnak, mikor a véghetetlen föld teljesen nyitva lesz az ember előtt, és nem Thule lesz többé a világ határa." Seneca.

> Emberszem nem látta, emberláb nem érintette. Megdöbbentő, félelmetes halotti csendben szunnyadt a megfagyott sarkvidék szeplőtlen hópalástja alatt az idők kezdetétől fogva. Fehér palástjába burkolva, évezredek óta ott nyújtózkodik jéghideg tagjaival a hatalmas óriás és halotti csendjében kísérteties álmokat álmodik...

> Az idők múltak; a halotti csend egyformán mély és változatlan maradt.

> Aztán – a történelem derengésének hajnalán, messze délen – az ébredő emberi szellem felütötte fejét és végigtekintett a földön; dél felé meleggel találkozott, észak felé hideggel, s ekkor az ismeretlennek határain túl helyezte fantáziája a két birodalmat: a mindent felperzselő forróságot s a mindent megsemmisítő hideget.

> De az emberi szellem egyre növekvő vágya a tudásra és a világosságra lassanként és lépésről-lépésre visszaszorította az Ismeretlen határait, míg végre megállt északon a természet nagy jégtemetőjének határain, a sarkvidék halotti csendjének küszöbén. Idáig semmiféle legyőzhetetlen akadály nem állta útját az előrenyomuló csapatoknak, s azok vígan meg is hódították a földet. Itt azonban olyan óriásokkal kerültek szembe, amelyek az élet leggonoszabb ellenségeivel: a jéggel, a faggyal és az örökös éjszakával szövetkezve – megállították.

> Csapat csapat után intézett ostromot a szörnyű Észak

> 6

> ellen, de vereség vereséget ért. Majd új emberek jöttek s mint az ostromárkokban: tovább rohantak elesett elődjeik testén keresztül. És lassanként oszladozni kezdett a ködfátyol, mely homályba burkolta az örök tél és az örök éjszaka félelmetes titkait. Olyan korban, amikor a tudomány mai eszközeivel még föl nem fegyverzett ember szinte bizonyosan tudta, hogy a sarki telelés biztos halál – lengő zászlókkal vonultak az expedíciók észak felé, hogy megdacoljanak a halállal is, a tudomány érdekében. A tudást és az ismeretet soha és sehol se vásárolta meg az ember több szenvedés, nélkülözés és emberélet árán, mint a sarkvidéken; de ki törődik ezzel? Ma már csak az az egy bizonyos, hogy az emberi szellem nem fog nyugodni, valameddig ennek a vidéknek is minden talpalatnyi földje hozzáférhető nem lesz, s ameddig meg nem
> z oldva az Északi sarknak minden rejtélye. Mérföldről mérföldr
> e, fokról fokra haladt előre az ember minden erejének megfeszítésével, mintha virradna már lassanként, de azért még hajnali szürkületben tapogatózunk, s fent az északi sarkon még mindig sötétség terjeszkedik nagy darab sivatagterületek fölött.

> Vakmerő őseink, a régi vikingek voltak az első sarkutazók. Az mondották, hogy az ő jeges-tengeri utazásaiknak nem volt jelentősége, mivel semmiféle maradandó nyomuk nem maradt. Ez azonban nem helyes. Amily bizonyos, hogy a mai cetvadászok örökös harcban állván a jéggel és tengerrel, állandó előharcosai az északsarki kutatásoknak, éppen oly bizonyos az is, hogy a régi norvégek, Vörös Erikkel és társaival együtt, ők voltak a jövendő nemzedékek sarkutazóinak kengyelfutói. Nem szabad elfelejteni, hogy amint ők voltak az első óceánhajósok, éppen úgy senki se vette fel előttük a harcot az örök jéggel. Amikor a többi hajós nemzetek még annyira sem merészkedtek, hogy a partmelléki tengert elhagyják: a mi őseink már keresztül-kasul portyáztak az északi tengereken, felfedezték Izlandot és Grönlandot, népes gyarmatokat alapítottak ezeken a földeken, később megtalálták Amerikát, s nem riadtak vissza attól sem, hogy keresztben is átvitorlázzanak az Atlanti-óceánon, Grönlandtól Norvégiáig.

> 7

> Ezekre a vakmerő kirándulásokra nem csupán a kalandvágy hajtotta őket, bár bizonyos, hogy ez egyik alapvonása a mi nemzeti jellegünknek, hanem éppen úgy a kényszerűség is, hogy új földet, új területet nyissanak meg annak a sok nyugtalan és lázongó fejnek, amelynek már szűk volt Norvégia. De igazi tudományszeretet is hajtotta őket. Tudjuk, hogy már Ottar, aki 890 körül Alfréd király udvarában tartózkodott Angliában, azért indult el hazájából, hogy kikutassa az országok kiterjedését, vagy ahogy ő maga mondja: "valami isteni sugallat támadt benne azzal a vággyal együtt, hogy megtudja és megmutassa, milyen messzire terjed ki a föld észak felé, és hogy vannak-e még emberi lakók északon, a sivatagpusztaságon túl." Ottar ugyanis Helgoland legészakibb részében, valószínűleg Bjarköiben lakott, s a Nord-fokot kellett megkerülnie, akár kelet felé, akár a Fehér-tengerbe iparkodott.

> Hardraade Haraldról, a norvégek tapasztalt királyáról, beszéli a brémai Ádám, hogy észak felé nagy utazást tett a tengeren, s "hajóival kutatta és vizsgálta az északi óceán kiterjedését; de az eltűnő világ tátongó örvénye előtt sötétség támadt, s a király még éppen csak hogy el tudott siklani a feneketlen szakadék előtt, mivel hajóit hirtelen megfordította."

> Ez a feneketlen szakadék Ginnungagap volt, a világ végén tátongó, rettenetes mélység. Hogy mennyire jutott Harald, nem tudja senki; de mindenesetre elismerést érdemel, mint a legelső sarkutazók egyike, akit tisztán a tudás vágya sarkallt az utazásra. Természetes, hogy ezek a norvégek sem voltak mentek koruknak babonás nézeteitől a sarkvidéket illetőleg, mert hiszen hitük szerint is ott volt Ginnungagap, Niflheim, Helheim s később Trollebotn; de még ezekben a mitikus és költői felfogásokban is oly jelentékeny magva volt a valódi megfigyelésnek, hogy nem lehet tőlük megtagadni a viszonyok valódi természetének szembetűnően éles és világos megértését.

> Aztán népünk megfogyatkozott, elgyöngült, és századok múltak el, amíg ismét megindult az utazások sorozata az északi vizeken. Ezúttal azonban más nemzetek kerültek sorra, s legkivált a hollandusok és angolok jártak elöl. De a régi norvégek józan felfogása kiveszett a köztudatból. Ennek helyét az ember

> 8

> természetében rejlő sajátos fantáziának mindenféle túlhajtása foglalta el. Különösen Észak-Európában sarjadtak túlzó virágai ennek a fantáziának. Mivel a mindent megsemmisítő hideget nem találták, az elmélet rögtön fejtetőre állt, s ekkor támadtak azok a téves vélemények, melyek sajátos módon még napjainkban [a XX. század elején] is élnek. A régi história ez: hogy a legtermészetesebb magyarázattól irtóznak mindig legjobban; s ha nincsen középút, akkor inkább a legképtelenebb feltevéseket fogadják el. Csak ily módon támadhatott s maradhatott fenn mindmáig az a hit, hogy, bár az utas mindenütt csak jeget talált: e jégmezők mögött nyílt és szabad sarki tenger van.

> Így támadt fel, minden vereség és kudarc után, újra meg újra az a hit, mely legelőször a XV. század végén ütötte fel fejét: hogy van egy jégmentes északkeleti vagy északnyugati átjáró, Kathai (Kína) és India kincseihez. Mivel a jég a délebben fekvő részen elzárta az utat, a közhit szerint ennek az átjárónak magasabban észak felé kellett feküdnie; s végül már magán a sarkon képzelték az átjárót.

> Bármily képtelenek voltak is ezek az elméletek, az emberiségnek azért mégis volt haszna belőlük, mert az ő révükön nagy mértékben bővültek ismereteink a földről. Amiből nyilvánvaló, hogy semmiféle munka nem meddő és haszontalan a kutatás szolgálatában, még akkor sem, ha ez a kutatás hamis feltevésekből indul ki. Nem csekély mértékben ezeknek a fantazmagóriáknak köszönheti Anglia is, kezdettől fogva, hogy a föld leghatalmasabb hajós nemzetévé fejlődött.

> Számos úton és módon kísérelte meg az ember, hogy behatoljon a halálnak ebbe a birodalmába. Kezdetben csak vízen át igyekeztek oda jutni. A hajók akkoriban még nagyon is alkalmatlanok voltak arra, hogy felvegyék a küzdelmet a jéggel, s ezért az ember nem is nagyon szívesen bízta rájuk magát. A régi norvégek hajói, melyeknek fenyőbordái tető módjára borultak egymás fölé, semmivel sem voltak alkalmasabbak, mint az első angol és hollandus sarkutazók apró, esetlen karavellái. Lassanként azonban megtanulták, hogyan kell a hajókat a sajátos viszonyoknak megfelelőbben építeni, s egyre vakmerőbben hatolt fel az ember a rettegett jégmezők közé.

> 9

> Közben azonban a nem civilizált sarki népek – mindazok, melyek a szibériai tundrákon laknak, mind pedig az amerikai eszkimók – jóval a sarki utazások kezdete előtt feltaláltak egy más, biztosabb eszközt: a rendszerint kutyáktól vont szánt, amelyen kevesebb veszedelemmel utazhatták be a veszedelmes vidéket.

> Ezt a kitűnő szállító eszközt legelőször Szibériában állították a sarki kutatás szolgálatába. Az oroszok már a XVII. és XVIII. században nagy kiterjedésű szánutazásokat tettek arrafelé, s megrajzolták a szibériai partvidék térképét is, Európa határától kezdve egészen a Bering-szorosig. Sőt nemcsak a partok mentén utaztak, hanem a zajló jégen keresztül is felhatoltak egészen az új-szibériai szigetekig, sőt még tovább is északra, s aligha voltak utazók, akik annyit szenvedtek s egyúttal oly emberfölötti kitartással követték kitűzött céljukat.

> Amerikában is nagyon korán használták a szánt az angolok a Jeges-tenger partjainak kikutatására. Hol az indusok szánkó-formáját (toboggan), hol az eszkimókét használták s legnagyobb eredményeket Mac Clintock ért el velük nevezetes kutató expedícióján.

> Az oroszok többnyire sok kutyával s csak néhány emberrel utaztak. Az angolok viszont rendesen sokkal több embert használtak az úton, úgyhogy a szánokat vagy mind, vagy legalább részben emberek húzták. Azonban némely utazó, például Mac Clintock is, számos kutyát használt. A legenergikusabb kísérletek idején, amelyeknél nagyobb erőfeszítéseket sohase tett az ember, hogy közelebb jusson a sarkhoz – Markham emlékezetes útján, az "Alert" téli kikötőjétől észak felé, – 33 embernek szintén húznia kellett a szánokat, noha az expedíciónak számos kutyája volt.

> Az amerikai Peary ellenben egészen más utazási metódust használt a grönlandi szárazföldi jégmezőn: lehetőleg kevés emberrel, de annál több kutyával utazott. A kutyák nagy jelentőségét a szánutazásban már grönlandi utazásom előtt is tudtam, s ha ott nem is használtam, ennek egyetlen oka az volt, hogy nem tudtam használható kutyákat kapni; ezt különben

> 10

> megírtam "Hócipőkön Grönlandon keresztül" című könyvemben is.

> Megemlíthetünk még egy harmadikfajta utazást is, melyet szintén használnak: csónakon és szánon vegyest. Már a régi norvégekről feljegyezte a "Király tükre", hogy a grönlandi vizeken naphosszat kellett vonszolniuk csónakjukat a hó- és jégmezőn, hogy partra érhessenek és elrejtőzhessenek. Az első, aki az utazásnak ezt a módját a kutatás szolgálatában alkalmazta, Peary volt, aki azon a híres kísérleten, amellyel a sarkot el akarta érni, 1898-ban hajóját elvesztette, s a törmelékjégen keresztül tovább haladt észak felé, szántalpakra állított csónakjaival. El is jutott a legmagasabb szélességi fokig (82 fok 45'), amelynél tovább őelőtte még senki sem járt; itt azonban az áramlat gyorsabban hajtotta őt délnek, mint ő az áramlat ellen észak felé haladni tudott, s ezért vissza kellett fordulnia. Később nem nagyon használták az utazásnak ezt a módját, hogy a sark felé előre nyomuljanak. De mégis említésre méltó, hogy Markham szintén vitt magával csónakot a szánutazásra. Számos expedíció kényszerűségből tett meg ily módon nagy utakat a törmelékjégen keresztül, mikor hajóját elhagyta vagy elvesztette, s nem volt más útja a hazatérésnek. Különösen kiemelendő ezen a téren a magyar-osztrák Tegethoff-expedíció, amely a Ferenc József-földről tért vissza, s a szerencsétlenül járt amerikai Jeannette-expedíció.

> Úgy látszik azonban, arra már kevesebben gondoltak, hogy kövessék az eszkimóktól mutatott utat: hogy az ő módjukra éljenek, s a nehéz csónakok helyett könnyű, kutyáktól vont kajakokat vigyenek magukkal. Ezekkel még soha senki sem tett kísérletet.

> Azok az utak, ahol a fent említett közlekedési eszközökkel kísérleteket tettek, legfőképpen ezek voltak: a Smith-Sund, a Grönland és a Spitzbergák közt fekvő tenger, a Ferenc József-föld tengere és a Bering-szoros. Az az út, amelyen keresztül az utóbbi időkben legtöbben ostromolták meg az északi sarkot, a Smith-Sund volt; ennek oka leginkább az, hogy az amerikai sarkutazók kissé elhamarkodottan azt állították, hogy ott olyan nyílt sarki tengert találtak, amelynek kiterjedése észak felé

> 11

> állítólag végnélküli. De valamennyi expedíciót feltartóztatták a nagy jégtömegek, amelyek dél felé húzódtak, s az áramlatok a parthoz szorították. A legfontosabb expedíció ezen az úton angol volt, amely 1875–76-ban Nares vezetése alatt indult el, s a felszerelése rengeteg pénzbe került. Nares kísérője, Markham kapitány, eljutott a legmagasabb szélességi fokig, ameddig előtte senki se járt (83 fok 20'), de ez roppant erőfeszítésekbe és nélkülözésekbe került. Nares szentül meg volt győződve, hogy e kísérlet bizonysága szerint ezen az úton egyszer s mindenkorra lehetetlen az északi sarkhoz jutni.

> Mialatt Greely expedíciója 1881-84-ben ugyanezen a vidéken tartózkodott, Lockwood néhány perccel magasabbra jutott (83 fok 24'), s ez volt a legészakibb pont földünkön, ahol ember megfordult – az előtt az expedíció előtt, amelyről ebben a könyvben lesz szó.

> A tengeren, Grönland és a Spitzbergák között, különböző kísérleteket tettek, hogy behatoljanak a jeges vidékek titkaiba. Grönland keleti partjainak mentén Henry Hudson már 1607-ben megkísérelte, hogy a sarkot elérje, mert azt remélte, hogy nyílt tengert talál ott, amelyből út vezet a Déli-tengerbe. De már az északi szélesség 73. foka alatt meg kellett állapodnia a partvidék egy pontjánál, melynek a "Hold with Hope" [tartsd meg a reményt] nevet adta, annak jeléül, hogy nem vesztette el reményét az átjáró megtalálására. A német expedíció, amelyet Koldewey vezetett 1869–70-ben ugyanezen vizeken, szánok segítségével eljutott egészen az északi szélesség 77. fokáig. A nagy jégtömegek miatt, amelyeket a sarki áramlat e partok mentén hajt dél felé, minden bizonnyal ez a legkedvezőtlenebb vidékek egyike az észak felé tartó tengeri utazásra. Sokkal jobb és kedvezőbb az út a Spitzbergák mentén, amerre már Hudson is igyekezett; amikor Grönland mellett már nem tudott feljebb nyomulni észak felé; ezen a vidéken jutott el legmesszebb (80 fok 23') egész északsarki útján. Az a meleg áramlás ugyanis, amely a Spitzbergák nyugati partja mentén északnak tart, jégmentesen tartja a tengert; bizonyára ez a vidék tehát az, ahol legkönnyebben és legbiztosabban lehet igen magasra hatolni észak felé jégmentes, hajózható vízen. Éppen ezért Parry Edward is a Spitzbergáktól

> 12

> északra ezen az úton kísértette meg az Északi-sark megközelítését 1827-ben.

> Tovább kelet felé már kevésbé kedvezők a jégviszonyok, s ezért kevés sarki expedíció is vette útját ezeken a vidékeken át. A magyar-osztrák expedíció, amelyet Weyprecht és Payer vezetett 1872–74-ben, eredetileg az északkeleti átjárók felkutatását tűzte ki célul, de mindjárt az első jéggel való találkozás befagyasztotta Novaja Zemlja északi csúcsánál, ahonnan tovább ment észak felé, s felfedezte a Ferenc József-földet; Payer innen szánokon iparkodott tovább haladni észak felé, s így jutott el az északi szélesség 82. fokán túl 5 első percig, azon a szigeten, amelyet Rudolf trónörökös-földnek nevezett el. Ettől északra szerinte nagykiterjedésű szárazföld volt, mely körülbelül a 83. fokig terjedhetett, s ezt a szárazföldet Petermann-földnek keresztelte el.

> Később, 1880-ban s 1881–82-ben, az angol Ligh Smith még kétszer meglátogatta a Ferenc József-földet, s ugyancsak itt telelt ki az angol Jackson Harmsworth-féle expedíció is.

> A dán expedíciónak, melyet Hovgaard vezetett 1883-ban, az volt a terve, hogy a Cseljuszkin-foktól kiindulva nyomul felfelé az északi sarkig, annak a nagykiterjedésű szárazföldnek keleti partja mentén, melynek Hovgaard véleménye szerint a Ferenc József-földtől keletre kell feküdnie. Ám a Káriai-tengerben megfogta a jég, ott át is telelt, s a következő évben visszatért hazájába.

> A Bering-szoroson át nem sok kísérletet tettek. A legelső volt Cook expedíciója 1776-ben, a másik pedig a Jeannette-expedíció 1879–81-ben, melynek feje De Long, amerikai tengerészhadnagy volt. Alig történt meg sarki utazókkal, hogy ily alacsony szélességi fokon s oly reménytelenül állította volna meg őket útjukban a jég. De azért éppen a legutóbb említett expedíciónak igen nagy jelentősége volt az én utazásomra. Amint De Long maga mondja abban a levelében, amelyet Gordon Bennettnek, az expedíció mecénásának írt: három útvonal közt lehet válogatni. Az egyik a Smith-Sund, a másik Grönlandnak keleti partja s a harmadik a Bering-szoros; ő azonban leginkább az utóbbit tartotta célravezetőnek, s végezetül csak-

> 13

> ugyan ezt is választotta. E választásnak fő indítóoka a Japán-áramlat volt, amelyről azt tartották, hogy a Bering-szoroson átmegy észak felé, s onnan tovább a Wrangel-föld keleti partja mentén, amely, mint feltették, messzire kiterjed észak felé. Azt remélték ugyanis, hogy ennek az áramlatnak meleg vize utat mos majd a partvidék hosszában, talán egyenesen az északi sarkig. A cetvadászok azt tapasztalták, hogy valahányszor hajójuk megrekedt itt a jégben, az áramlat mindig észak felé hajtotta; ebből azt kellett következtetni, hogy az áramlatnak általában északi iránya van. "Ez a körülmény lehetővé tehetné a fölfedezőknek, hogy igen magas szélességi fokig eljuthassanak; de ugyanebből az okból fölötte megnövelhetné a visszatérés nehézségeit", – írja maga De Long, s éppen ő maga nagyon szomorú módon bizonyította be saját szavainak igazságát. A "Jeannette" 1879. szeptember 6-án az északi szélesség 71 fok 35' és a keleti hosszúság 175 fok 6' alatt, délkeletre a Wrangel-földtől befagyott, s ahogy közben kiderült, a Wrangel-föld csak kis sziget volt – s két évig vesztegelt a jégben, mely nyugat-északnyugat felé torlódott, míg végre 1881. június 12-én, az új-szibériai szigetektől északra, az északi szélesség 77 fok 15' s a keleti hosszúság 154 fok 59' alatt elsüllyedt.

> A jég tehát mindenfelé és minden irányban meggátolta az ember előrenyomulását észak felé. Csak két ízben történt meg, hogy a befagyott hajókat északi irányban vitte tovább a jégtorlódás. Az egyik hajó a Tegethoff volt, a másik a Jeannette; a többieket ellenben a dél felé torlódó jégtömegek mind távolabbra hajtották céljuktól.

> A sarki kutatások történetének tanulmányozása közben igen hamar tisztába jöttem azzal, hogy mily nehéz, szinte lehetetlen lenne a belső, ismeretlen jégmezők titkait feltárni az eddig megkísértett utakon és módokon. De hol volt hát az az út, amely célhoz vezethetne?

> Az 1884. év őszén volt, amikor a norvég "Morgen november 30-ai számában egész véletlenül olvastam Mohn professzornak egy cikkét, mely arról szólt, hogy Grön-

> 14

> land délnyugati partján találtak néhány tárgyat, amelyek kétségtelenül a "Jeannette" felszereléséhez tartoztak. Mohn azt a feltevést képviselte, hogy ezek a tárgyak valami jégdarabbal együtt a sarki tengeren keresztül hajtva, ezen a kerülő úton jutottak Grönland partjaira. Rögtön felvillant előttem az a gondolat, hogy ez lehet csak a keresett útvonal! Ha egy jégdarab keresztülmehetett az ismeretlen vidéken, akkor ugyanaz az áramlat, amely keresztülhajtotta, a kutatás szolgálatában is felhasználható – s nyomban kész volt a tervem. Mindamellett több év múlt el, míg végre, 1890. februárius 18-án, miután grönlandi utamból hazatértem, egy előadásban kifejtettem ezt a tervemet a krisztiániai Földrajzi Társaságnak. Mivel ennek az előadásnak döntő jelentősége van e mostani expedíció történetében, idejegyzem legfontosabb részeit, mint kivonatát az eredeti tanulmánynak, mely 1890-ben jelent meg a norvég "Naturen" márciusi füzetében.

> Miután röviden ismertettem néhány korábbi sarkutazást, így folytattam:

> "A sok kísérlet eredménye azok után, amiket éppen most elmondtam, bizonyára kissé vigasztalan. Ezekből ugyanis nyilvánvalónak látszik, hogy nincs egyetlenegy út sem, amelyen el lehetne jutni a sarkhoz; a jég mindenütt legyőzhetetlen akadály volt s az ismeretlen vidékek küszöbén mindenkor megállította az utazókat.

> Csónakokat vonszolni ezen hullámos, egyenlőtlen felületű törmelékjégen keresztül, mely ráadásul még a szelek s a tengeráramlások hatása folytán állandó mozgásban is van, szintén roppant nehézségekkel jár. Szóval a jég oly akadályokat gördít az előhaladás elé, hogy aki csak megkísérelte, bizonyára nem kételkedik azon, hogy ily módon majdnem lehetetlenség előrejutni, mert a vállalkozáshoz szükséges felszerelést és eleséget semmiképpen sem tudják magukkal vinni az utazók."

> Kifejtettem azt a véleményemet, hogy sokkal biztosabb lenne az útirány, ha szárazföldön lehetne észak felé nyomulni. Ebben az esetben "a norvég sífutók egyetlenegy nyár leforgása alatt elérhetnék az északi sarkot; ilyen szárazföldet azonban nem ismerünk. Véleményem szerint ugyanis Grönland nem sokkal

> 15

> terjed tovább, mint nyugati partjának legészakibb ismert pontja." Nem nagyon valószínű, hogy a Ferenc József-föld az Északi sarkig terjed; amennyire ez idő szerint tudjuk, ez a föld nem is kontinens, hanem szigetcsoport, melynek különböző szigeteit mély tengerágak választják el, sőt még az sem tehető fel, hogy nagyobb, összefüggő szárazföld lenne azon a vidéken.

> "Vannak ugyan sokan, akik azt vélik, hogy az oly nehezen megközelíthető vidékek kikutatásával, minő a sarkvidék is, addig kellene várni, míg új és alkalmas közlekedési, szállító eszközöket találnak ki. Hallottam már olyasmit is, hogy egy szép napon majd léghajón fognak az északi sarkra repülni, s éppen ezért hiábavaló fáradság és munka a sark felé törekedni, valameddig ez a szép nap fel nem virrad. Alig kell bizonyítanom, mennyire tarthatatlan ez az álláspont és okoskodás. Még ha elképzelhető is, hogy rövidebb vagy hosszabb idő alatt megvalósul az a gyakorta hangoztatott ötlet, hogy léghajón érjük el az északi sarkot, ez az utazás, bármily érdekes lehetne is bizonyos szempontokból, mégsem szolgálhatna a tudományos megfigyeléseknek olyan mennyiségével, aminőt a már említett utakon járó expedíciók gyűjthetnek és szerezhetnek. Mert értékesebb és megbízható tudományos eredményt minden irányban csak a szakadatlan megfigyelés, a huzamosabb tartózkodás biztosíthat ezeken a vidékeken, míg viszont a léghajós-expedíció megfigyelései, már a dolog természeténél fogva is, csak felületesek lehetnek."

> "Meg kell tehát kísértenünk, hogy nincsenek-e még más utak is. S az én véleményem az, hogy igenis vannak. Meggyőződésem, hogy ha figyelemmel vagyunk magának a természetnek hatalmas, működő erőire, s ezekkel együtt, nem pedig ellenük dolgozunk, akkor meg fogjuk találni a legbiztosabb s a legkönnyebb utat a sarkhoz. Hiábavaló az áramlat ellen dolgozni, mint ahogyan a megelőző expedíciók tették; azt kell keresnünk, hogy nincs-e olyan áramlat, amellyel együtt dolgozhatnánk. Véleményem szerint a Jeannette expedíció az egyetlen, amely a helyes úton járt, noha tudtán és akaratán kívül."

> "A Jeannette két esztendeig sodródott jégbefagyva a Wrangel-szigettől bizonyos pontig az új-szibériai szigetektől észak-

> 16

> keletre. Három évvel azután, hogy a hajó elsüllyed, az úszó jégen, Julianehaab közelében, Grönland délnyugati partjain - tehát az északi sarknak túlsó felén – találtak néhány oly tárgyat, amelyek csalhatatlan jelek szerint az elsüllyedt hajóról valók, s befagyva kellett lenniük a jégben."

> "A számos tárgy között, melyet az eszkimók találtak, később azonban Lytzen gyarmatigazgató Julianehaabban összegyűjtött s amelyekről a dán földrajzi folyóiratban 1885-ben jegyzéket is adott, legkivált a következők érdemelnek említést: 1. élelmezési lajstrom, De Longnak, a "Jeannette" parancsnokának sajátkezű aláírásával; 2. írott jegyzék a "Jeannette" csónakjairól; 3. egy pár vízálló nadrág, benne "Louis Noros" név, ez a "Jeannette" egyik matróza volt, akit meg is mentettek; 4. egy sipka ellenzője, melyre Lytzen szerint F. C. Lindemann neve van írva; ez is a "Jeannette" egyik matróza volt, akit a többiekkel együtt mentettek meg; de nem Lindemann, hanem Nindemann volt a neve: ez tehát valószínűleg csak tollhiba Lytzen részéről."

> "Amerikában, ahogy ezt tudjuk, nagyon szkeptikusan fogadták a hírt, amikor ezeket a tárgyakat megtalálták, sőt az amerikai újságokban határozottan felmerült a kétség, hogy valódiak-e ezek a tárgyak. Az itt közölt tények azonban aligha hazudhatnak, s ezért valónak fogadhatjuk el, hogy egy jégdarab a "Jeannette"-ről származó tárgyakkal, arról a helyről, ahol a hajó elsüllyedt, Julianehaabba került, valami ismeretlen áramlat, vagy jégtorlódás útján. De milyen úton jöhetett mégis ez a jégdarab Grönland nyugati partjaira? Mohn professzor már 1884 novemberben felolvasást tartott erről a krisztiániai tudományos társaságban, s bebizonyította annak valószínűségét, hogy a jégdarab csakis a sarkon keresztül juthatott oda, ahol megtalálták."

> Visszatérve saját tanulmányomra, így folytattam a következtetéseket:

> "Lehetetlen, hogy az a jégdarab, amelyen a "Jeannette" felszereléséhez tartozó tárgyakat találták, a Smith-Sundon keresztül jött oda, mert az áramlás onnan a Baffin-öböl nyugati partjain halad; ebben az esetben tehát vagy Baffin-földjére,

> 17

> vagy pedig Labrador partjaira s nem nyugati Grönlandba vetődött volna az a jégdarab. Viszont tudjuk, hogy az áramlás ezen a parton északi irányba halad és folytatása a grönlandi sarki áramlásnak, mely Grönland keleti partjain tart lefelé, a Farewell-fokot megkerüli s így megy tovább felfelé a nyugati part mentén. A jégdarab tehát csakis ezzel az áramlással jöhetett."

> "A kérdés azonban most az: milyen utat követett, míg az új-szibériai szigetektől eljutott Grönland keleti partjára?"

> "Képzeljük el, hogy az áramlás Szibériának északi partja mentén a Ferenc József-földtől délre hajtotta a Sundon felfelé oly módon, hogy a Spitzbergákat délen kerülte meg, s aztán belejutott abba a sarki áramlásba, mely Grönland mellett vezet lefelé. Ha mármost e vidékek áramlási viszonyait vizsgáljuk, már amennyire ismerjük őket, azt találjuk, hogy ez az irány fölötte valószínűtlen, sőt csaknem teljesen lehetetlen is."

> Miután bebizonyítottam, hogy ez az állítás nemcsak a "Tegethoff" továbbsodortatásából, hanem a többi körülményekből is következik, így folytattam:

> "A távolság az új-szibériai szigetektől, Grönlandnak keleti partjáig a 80. szélességi fok alatt 1360 tengeri mérföld, ennek az utóbbi helynek távolsága pedig Julianehaabtól 1540 tengeri mérföld: az összes távolság tehát 2900 tengeri mérföld. Ezt az utat 1100 nap alatt tette meg a jégdarab, ami naponta 2,6 tengeri mérföldet jelent. Ezt az időt, amelyre a megtalált tárgyaknak szükségük volt, hogy Julianehaabba érjenek, miután már a 90. szélességi fokhoz eljutottak, könnyű kiszámítani, mert az áramlást nagyon jól ismerik Grönland keleti partjain. Abból, amit erről tudunk, azt kell következtetnünk, hogy e maradványoknak legalább 400 napra volt szükségük, míg ezt az utat megtehették; következésképpen legfeljebb csak 700 nap maradhatott arra, hogy ez az úszó jégdarab az új-szibériai szigetektől ide jusson. Ha feltesszük, hogy a tárgyak a legrövidebb úton, tehát a sarkon keresztül mentek, akkor ez körülbelül napi két tengeri mérföldet jelent. Ha ellenben azt képzeljük, hogy a jégdarab a Ferenc József-földtől s a Spitzbergáktól délre úszott, akkor sokkal nagyobb sebességgel kellett haladnia. Két tengeri mérföld napjában sajátságos módon egyezik azzal az áramlási

> 18

> sebességgel, mellyel a "Jeannette" utazott útjának végén, 1881 januárius elsejétől június 12-ig. Ebben az időben ugyanis a hajó naponta átlag két mérföldnyi sebességgel halad; míg ellenben a "Jeannette" átlagos áramlási sebessége az egész utazás alatt naponta csak egy tengeri mérföld volt."

> "De vajon nincs-e más bizonyíték is arra, hogy valami áramlás megy az északi sarkon keresztül, egyfelől a Bering-tengerből s másfelől az Atlanti-óceánba? – De van: Dr. Rink nagyon sajátságos fadarabot kapott Godthaabban egy grönlanditól; ezt is a parton találták, a többi odamosott fa között. Olyan hajítódeszka volt, aminővel az eszkimók szokták szigonyaikat kivetni, de teljesen különbözött azoktól a hajítódeszkáktól, melyeket Grönland nyugati partjain használnak az eszkimók. Ennél fogva dr. Rink azt vélte, hogy ez a hajítódeszka valószínűleg a Grönland keleti partjain lakó eszkimóktól származik."

> "Későbbi vizsgálatoknál aztán kiderült, hogy Alaszka partjairól, a Bering-szoros közeléből kellett származnia ennek a hajítódeszkának, melyhez hasonlót kizárólag ezen az egyetlen helyen használnak. Sőt még egészen olyan kínai üveggyöngyök is voltak beleékelve, mint aminőket az alaszkai eszkimó csereberél az ázsiai népektől, hogy feldíszítse velük hajítódeszkáit."

> "Úgy látszik tehát, teljes bizonyossággal állíthatjuk, hogy ezt a fadarabot Alaszka nyugati partjairól hajtotta Grönlandig egy olyan áramlás, amelyet még nem ismerünk egész kiterjedésében, amely azonban valószínűleg nagyon közel folyik az északi sarkhoz, vagy pedig valahol a sark és a Ferenc József-föld között."

> "Van azonban még több bizonyíték is arra, hogy ilyen áramlás csakugyan létezik. Grönlandban tudvalévően nem nőnek olyan fák, amelyeket csónakok, szánok és más eszközök készítésére használni lehetne. Ennélfogva az a fa, melyet a sarki áramlás mos oda Grönland keleti partjához s amely a nyugati part hosszában észak felé úszik, igazi életfeltétele a grönlandi eszkimónak. De honnan jön ez az úsztatott fa?"

> "Itt már ismét az északi sark túlsó felén fekvő vidékekre kell gondolni. Magamnak is volt már alkalmam, hogy nagy

> 19

> tömeg ilyen úsztatott fát vegyek vizsgálat alá Grönlandnak mind keleti, mind nyugati partján; a tengerben is találtam ilyen úszó fát, messze a szárazföldtől. S mint a régebbi utazók, úgy én is arra a meggyőződésre jutottam, hogy ennek az úsztatott fának nagyobb része csakis Szibériából jöhet, a kisebb része esetleg Amerikából is; mert köztük vannak a fenyőfák, a szibériai lucfenyő s más északi fanemek is, amelyek másutt aligha fordulnak elő. Érdekesek ebből a szempontból azok a leletek, amelyekre a második német sarki expedíció bukkant Grönland keleti partjain, 1869–70-ben. Huszonöt darab úsztatott fa közül tizenhét szibériai lucfenyő volt, öt valami északi fenyőfajta, kettő égerfa s egy rezgőnyárfa, amely fanemek mind Szibériában fordulnak elő."

> "E megfigyelések kiegészítésére felemlíthetjük, hogy a "Jeannette" expedíció az új-szibériai szigetektől északra gyakorta talált szibériai úsztatott fát (fenyőt és nyírfát) befagyva a jégdarabokba az erősen észak felé tartó áramlásban."

> Az eszkimók szerencséjére évente oly nagy mennyiségű ilyen úsztatott fa jön Grönland partjaira, hogy véleményem szerint kénytelenek vagyunk elfogadni azt a feltevést, mely szerint ezt a fát állandó áramlás hajtja oda, éspedig annyival inkább, mert a fatörzseken általában meglátszik, hogy aránylag nem hosszú ideig voltak a tengerben, de mindenesetre be voltak fagyva a jégbe...

> "Hogy ezt az úsztatott fát a Ferenc József-földtől délre s a Spitzbergák körül hajtja az áramlás, éppoly kevéssé valószínű, mint az, hogy ama bizonyos jégdarab a "Jeannette"-ről származó tárgyakkal szintén ugyanezen az úton jött. Ennek bizonyságára, egyebek közt, az is felhozható, hogy szibériai úsztatott fát találtak a Spitzbergáktól északra is, abban az erősen délnek irányuló áramlásban, mely ellen Parry kapitány hasztalan küzdött."

> "Látnivaló tehát, hogy még ezen az alapon is kényszerülünk elfogadni azt a feltevést, hogy kell lennie valamiféle áramlásnak, mely egyenesen a sarkon keresztül, vagy hozzá közel halad. Evvel kapcsolatban, mint különösen érdekes körülményt felemlíthetjük, hogy Grisebach német botanikus nagyon

> 20

> valószínűnek tüntette fel azt, hogy Grönland növényvilágában egész csomó szibériai fajta található, amely nagyon nehezen kerülhetett oda más úton, mint éppen egy ilyen áramlat segítségével..."

> A Dán-tengerszorosban (Izland és Grönland között) oly dolgokat figyeltem meg, melyekből azt következtethettem, hogy valószínűleg az ott úszó jég is szibériai eredetű. Ugyanis nagy tömegben találtam rajta olyan iszapot, amely minden valószínűség szerint szibériai, sőt talán észak-amerikai folyókból származott. Föltehető azonban az is, hogy ez az iszap azokból a gleccserpatakokból való, amelyek északi Grönlandban, vagy más, ismeretlen sarki vidékeken a jég alatt előfordulnak; ez a bizonyíték tehát kevésbé döntő, mint azok, amelyeket már fentebb említettem. Ha azonban minden összefoglalunk: úgy vélem, szükségképpen mégis levonhatjuk e körülményekből azt a végkövetkeztetést, hogy valahol az északi sark s a Ferenc József-föld között kell lennie egy olyan áramlásnak, amely a szibériai Jeges-tengerből Grönland keleti partjai felé halad.

> "Hogy ez valóban így van, azzal más úton is tisztába jöhetünk. Ha ugyanis a sarki áramlást vizsgáljuk, – azt a széles áramlást, mely ismeretlen sarki vidékekről jön lefelé a Spitzbergák és Grönland között, – s ha meggondoljuk, mily roppant víztömegeket visz magával ez az áramlás: akkor meg kell értenünk, hogy ez nem jöhet valami körülhatárolt kis medencéből, hanem a víztömegeknek szükségképpen messziről, nagy területről kell felgyülemleniük: éspedig annál inkább, mert a Sarki-tenger, amennyire ismerjük, Európa, Ázsia és Amerika partjaitól északra szembetűnően sekély. A sarki áramlást természetesen bőven táplálja a Golf-áramlásnak az az ága is, mely a Spitzbergák nyugati partja mentén halad felfelé; ez a kis áramlás azonban korántsem elégséges, úgyhogy a sarki áramlás víztömegének legnagyobb részét szükségképpen jóval továbbról, északról kapja."

> "Valószínű, hogy ennek a sarki áramlásnak ágai elnyúlnak Szibéria partjáig és a Bering-szorosig is, és hogy onnan is vesz fel magába víztömegeket. A vizet tehát, amelyet hömpölyget, részben a már imént említett langyos Golf-áramlásból

> 21

> kapja, mely a Bering-szoroson át halad, vagy abból a másikból, amely Norvégiától északra keletnek hajlik el Novaja Zemlja felé, s amelynek bizonyára nagyobb része ennek a szigetnek északi oldala mentén folytatja útját a szibériai Jeges-tenger felé. Hogy bármely délről jövő áramlás, legalább részben, keresi ezt az irányt, már abból az okból is valószínűnek látszik, mert földünk forgása következtében az északi félgömbnek minden észak felé tartó áramlása, – akár légáramlás, akár tengeri áramlás, – keleti irányban hajlik el; ugyanezen okból viszont a dél felé tartó áramlás, minő ez a sarki áramlás is, szükségképpen lekanyarodik nyugat felé, Grönland keleti partjainak mentén."

> "De, még ha ezek a sarki medencébe ömlő áramlások nem volnának is meg: azt hiszem, oly sok, máshonnan eredő víz szakad bele, hogy még akkor is kellene képződnie egy ilyen áramlásnak. Mindenekelőtt ott vannak a Jeges-tengerbe szakadó észak-európai, szibériai és észak-amerikai folyók, amelyek ezeket a víztömegeket hozzák. E folyóknak csapadék területe igen jelentékeny; nevezetesen: Észak-Európának nagy része, csaknem egész északi Ázsia vagy Szibéria az Altaj-hegységig és a Bajkál-tóig, valamint Alaszkának és Brit-Észak-Amerikának nagy része. Együttvéve ez a terület nem csekély része az egész földnek, s e vidékeknek csapadéka roppant nagy víztömeget jelent. Hogy maga a Jeges-tenger is jelentékenyen növelné ezt a csapadékot, legalábbis valószínűtlen; egyfelől ugyanis legnagyobb részét úszó jég borítja, melynek párolgása nagyon csekély, másfelől pedig már e vidéknek aránylag alacsony hőmérséke is megakadályozza a nyílt vízfelületek nagyobb mértékű párolgását. E csapadékok vízmennyiségét tehát nagyon jelentékeny részben más vidékek adják, legkivált az Atlanti- és a Csendes-óceán, s az a víztömeg, amelyet ily módon kap a Jeges-tenger, nagyon tetemes. Még nagyobb jelentősége van ennek azért, mert a sarki medence aránylag kicsiny, s ahogy már említettem, nagyon sekély is; az ismert legnagyobb mélységek körülbelül 120-150 méter közt váltakoznak."

> "Van azonban még egy másik tényező is, melynek szintén hozzá kell járulnia a sarki medence víztömegének szapo-

> 22

> rításához: a saját csapadéka. Már Weyprecht rámutatott arra a valószínűségre, hogy a délről jövő meleg, nedves légáramlás, melyet a sarkvidékeken rendszerint alacsonyabb légnyomás szív oda, mindenképpen oly sok csapadékot ad, mely jelentékenyen megnöveli a sarki tenger víztömegét. Hogy a sarki medence nagyon sok édesvizet kap, közvetlenül is következtethetjük a sarki áramlás vizének csekély sótartalmából."

> "Az itt elmondottak után tehát látszólag teljes bizonyossággal állíthatjuk, hogy a tenger az északi sark körül jelentékeny víztömegeket kap, részint édesvizet, részint sósvizet a különböző tengeri áramlások révén. Az egyensúly törvényei szerint ez a vízmennyiség szükségképpen valami lefolyást kap, ahogy ez a grönlandi sarki áramlás útján meg is történik."

> "Kérdés, vannak-e még más okok is annak magyarázatára, hogy miért folyik ez az áramlás éppen a már jelzett irányba."

> "Ha a mélységviszonyokat vizsgáljuk, már ebben is döntő okot találunk arra, hogy az áramlás főtorkolata a Spitzbergák és Grönland közt levő tengerben van. Ez a tenger, már amennyire ismerjük, mindenütt nagyon mély, sőt van benne egy fenékvölgy is, melynek mélysége megüti az ötödfélezer [4500] métert, míg a Spitzbergáktól s a Ferenc József-földtől délre a tenger szembetűnően sekély és sehol se mélyebb 300 méternél. A Bering-szorosan át, ahogy már említettük, észak felé megy egy áramlás, és a Smith-Sund, valamint az Amerikától északra levő szigetek közt vezető csatornák nagyon kicsinyek és szorosak arra, hogy a szóban forgó vízmennyiségek szempontjából tekintetbe jöhessenek. Nem marad tehát más hátra, mint az a feltevés, hogy ezek a víztömegek ugyanazon az úton folynak le, amelyet a sarki áramlás is követ. Mint sajátos dolgot említhetjük itt azt a fenékvölgyet, amelyet a Jeannette-expedíció a Wrangel-szigetek és az új-szibériai szigetek közt talált. Ez északi irányban, némely részében 150 méternél is mélyebb, míg két oldalán legfeljebb csak 80#150;100 méter mély a tenger. Egyébként az sem lehetetlen, hogy ez a völgyfenék összefügg azzal a másikkal a Spitzbergák és Grönland között; s ha ez a körülmény nem szabja is meg, de mindenesetre befolyásolja az

> 23

> áramlás irányát. (Miután utazásunk alatt felfedeztük a sarki medencében a nagy mélységet, nagyon valószínű, hogy helyes ez a feltevés.)

> "Ha most a szél és légnyomás körülményeit vizsgáljuk a Sarki-tenger fölött, akkor ezekből is az látszik valószínűnek, hogy a már jelzett irányban csakugyan áthalad a sarkon egy áramlás. Az Atlanti-óceántól kezdve ugyanis, a Spitzbergáktól s a Ferenc József-földtől délre, végighúzódik a legalacsonyabb légnyomás öve a szibériai Jeges-tengerbe. A meteorológia ismert törvényei szerint ettől az övtől délre a szelek iránya túlnyomóan nyugatról keletre tart; ennek pedig kelet felé folyó áramlást kell előidéznie Szibériának északi partjai mentén: s ez, ahogy tudjuk, meg is van. (Expedíciónk alatt azonban nemigen tapasztaltunk olyan jeleket, amelyekből megállapíthattuk volna ezt a szibériai partok mentén vonuló keleti áramlást.) Viszont a legalacsonyabb légnyomástól északra a szelek túlnyomóan kelet felől fújnak nyugatra, s ennek megfelelően, nyugati irányban haladó áramlatot kell támasztaniuk: s ez, ahogy bebizonyítottuk, a sarkon keresztül megy át a Grönlandi-tengerbe."

> "Látjuk tehát, hogy bármely oldalról vizsgáljuk is ezt a kérdést, még a sajátos, döntő tények kikapcsolásával is, amelyek előttünk fekszenek: pusztán deduktív úton is arra a következtetésre kell jutnunk, hogy a sarkon keresztül, vagy nagyon közel hozzá, kell egy áramlásnak átvezetnie a Grönland és Spitzbergák között levő tengerbe."

> "Tekintettel az eddig mondottakra, azt hiszem, nagyon is biztató a kísérlet: benyomulni ebbe az áramlásba a sarknak arról az oldaláról, ahonnan észak felé tart, és az áramlás segítségével eljutni azokra a vidékekre, ahová hiába igyekeztek mindazok, akik eddig az áramlás ellen dolgoztak."

> "Tervem röviden a következő: oly kicsiny, de oly erős hajót építtetek, aminőt csak lehetséges; éppen csak akkorának kell lennie, hogy 12 ember számára öt esztendőre való eleség és szénkészlet beleférjen. Számításom szerint körülbelül 170 tonnás hajó éppen elégséges erre a célra; olyan gépnek kell

> 24

> benne lennie, hogy a hajó óránként hat tengeri mérföldet megtehessen, de emellett fel kell szerelve lennie teljes vitorlázattal és kötélzettel is."

> "A legfontosabb ennél a hajónál az, hogy olyan elvek szerint épüljön, amelyeknek segítségével kibírja a jég nyomását. Az oldalainak olyan meredekeknek kell lenniük, hogy a jég, amikor nyomni kezdi, ne tudjon belekapaszkodni, mint ahogy ez a "Jeannette"-tel s a többi hajókkal történt, amelyek sarki expedíciókat vittek: hanem e helyett emelje a jég a magasba. Nagyobb változásra nemigen lesz szükség a szerkezetben; de ez a legfontosabb szempont: mert még a "Jeannette" is, bár az alakja határozottan célszerűtlen volt, teljes két esztendeig kibírta a roppant jégnyomást. Hogy a hajónak könnyen meg lehet adni az itt szóban forgó alakot, azzal mindenki tisztában van, aki már látott hajót a jégnyomás hatása alatt. Ugyanebből az okból kicsinynek is kell lennie a hajónak; mert, arról nem is szólván, hogy könnyebb kormányozni a jég között, bizonyos az, hogy a jégnyomás könnyebben felemeli, valamint az is, hogy kis hajót könnyebb erősnek készíteni, mint nagyot. Természetes az is, hogy ezt a hajót válogatott anyagból kell építeni. Igaz, hogy sajátos formája és szűk volta miatt nem lesz valami jó és kényelmes hajó, ez azonban nem nagy fontosságú dolog a jégtől zajló tengeren, ahova mi készülünk."

> "Ha megvan ez a hajó, valamint a tíz, legfeljebb tizenkét emberből álló legénység, melyet gondosan kell összeválogatni elsőrendű, edzett matrózokból, ha továbbá megvan az öt esztendőre szánt eleség és egyéb felszerelés, amely minden tekintetben a legjobb, amit korunk csak nyújtani képes, akkor, azt hiszem, a vállalkozásnak feltétlenül sikerülnie kell. Ezzel a hajóval meg fogjuk kísérelni, hogy a Bering-szoroson át és nyugat felé, Szibéria északi partjai mentén felhatoljunk az új-szibériai szigetekig, még pedig oly korán nyáron, amily korán csak a jég megengedi. (Ha kezdetben arra gondoltam is, hogy a Bering-szoroson megyünk, ez csak azért történt, mert azt hittem, hogy erről az oldalról érhetők el az új-szibériai szigetek legkorábban és legbiztosabban. Amikor azonban tüzetesebben foglalkoztam a dologgal, rájöttem, hogy ez kétséges s ezért

> 25

> szántam rá magamat a rövidebb útra a Káriai-tengeren át, észak felé kerülve meg a Cseljuszkin-fokot)."

> "Az új-szibériai szigetekhez érve, nagyon jól fel kell használni az időt az áramlási és jégviszonyok megvizsgálására, megvárván azt a legkedvezőbb pillanatot, amikor lehetséges legmesszebbre felhatolni észak felé a jégmentes vízen. Ha tekintetbe vesszük az amerikai cetvadászok tudósításait a Bering-szorostól északra fekvő tenger jégviszonyairól, akkor ezt az időpontot augusztusra vagy szeptember elejére tehetjük."

> "Ha elérkezett a kedvező pillanat, akkor északi irányban vágunk keresztül a jégen, olyan messzire, amennyire csak lehet. Hogy ily módon tovább juthatunk, mint a legészakabbra fekvő új-szibériai sziget, azt csaknem teljes bizonyossággal következtethetjük a Jeannette-expedíció eredményeiből. Mialatt ez az expedíció a Bennet-szigettől északra vergődött a jégben, De Long azt jegyezte fel naplójában, hogy ott "sötét, víztükröző eget" láttak mindenfelől: vagyis olyan eget, mely mindenfelől nyílt víznek a tükörképétől lett homályosabb. Amiből az következik, hogy legalább is valamennyire erős jégtörőhajóval keresztül lehet vergődni ezeken a nyílt vizeken. E tekintetben gondolni kell arra is, hogy ugyancsak a Jeannette-expedíció csónakokon, éspedig részben nyílt vízen utazott a Bennet-szigettől egészen a szibériai partokig; ismeretes, hogy az expedíció nagyobb része ezeken a partokon ért tragikus véget. Nordenskjöld nem jutott tovább észak felé (1878 augusztus végén) az említett szigetcsoport legdélibb szigeténél: itt azonban a tenger mindenfelé szabad volt."

> "A valószínűség tehát megvan arra, hogy képesek leszünk az új-szibériai szigetek mellett felhatolni észak felé: ha pedig már ennyire jutottunk, akkor benne is vagyunk abban az áramlásban, amely a "Jeannette"-et vitte; ekkor tehát csak arról lehet szó, hogy tovább törtessünk észak felé, míg a jég fogva tart bennünket."

> "Itt alkalmas helyet választunk ki, jól lekötözzük, lehorgonyozzuk a hajót megfelelő jéghegyek közé, s aztán hagyjuk, hogy feltornyosuljon körülötte a jég, ahogy neki tetszik, - minél magasabbra, annál jobb; ez a jégtorlódás csak fel-

> 26

> emeli a hajót, s az így még biztosabban és szilárdabban fog ülni. Hogy a hajó a jég nyomása alatt esetleg oldalt dől, az bizonyos mértékben lehetséges ugyan, de nem sokat jelent. Ettől fogva az áramlás veszi át a hajó továbbszállításának szerepét; mert a hajó már nem szállító eszköz lesz többé, hanem csak táborhely és téli szállás, ahol elegendő időnk lesz arra, hogy a tudományos megfigyeléseket pontosan elvégezhessük."

> "Ily módon, azok után, amiket már az imént elmondtam és bebizonyítottam, valószínű, hogy az expedíció eljuthat a sarkig és a sarkon keresztül tovább a Grönland és Spitzbergák közt fekvő tengerbe. Itt aztán, amint a 80. szélességi fokot elértük, sőt talán már előbb is, ha kezdődik a nyár, kilátásunk lehet arra, hogy kiszabadítjuk hajónkat a jégből s aztán hazavitorlázhatunk. Ha azonban a hajó Idő előtt elpusztulna, - ami lehetséges ugyan, bár nem tartom valószínűnek, ha az imént említett elvek alapján építik meg, – az expedíció még akkor sem vall kudarcot, mert a visszautazásnak mégis csak a sarkon keresztül kell megtörténnie az említett áramlással, amely végül is az észak-atlanti medencébe visz bennünket. Jég ugyanis elegendő van, amelyen vitethetjük magunkat az áramlással, s az utazásnak ezt a módját már azelőtt is kipróbáltuk. Ha a Jeannette-expedíciónak elegendő elesége van, s rajta marad azon a jégdarabon, amelyen később megtalálták az általa hátrahagyott tárgyakat, akkor bizonyára egészen más vége lett volna ennek az expedíciónak!"

> "A hajó, ha betöri is a jégnyomás, nem süllyedhet oly gyorsan, hogy elegendő idő ne legyen a menekülésre, mégpedig az összes eleséggel és egyéb készlettel együtt, amit kényelmesen ki lehet hordani valami hatalmas jégdarabra, amelyet már előzőleg kiválasztottunk erre az eshetőségre. Itt ütjük fel sátrainkat, amelyeket egyenesen e célból viszünk magunkkal. Hogy eleségünket s egyéb készleteinket megkaphassuk, nem valamennyit rakjuk egy helyre, hanem felosztva raktározzuk el a jégdarabon, s olyan fatutajokra rakjuk, amelyeket deszkákból és gerendákból ácsolunk össze. Ezzel meggátoljuk, hogy a készletből és eleségből bármi is a tengerbe süllyedjen, ha véletlenül beszakad alatta a jég. Mert éppen egy jégdarab-

> 27

> nak a kettétörése miatt vesztette el felszerelésének egy részét a "Hansa" legénysége, amely fél esztendőnél tovább utazott lefelé egy óriási jégtáblán Grönland keleti partjainak mentén."

> "Az ily utazás sikeréhez csak két dolog szükséges: jó ruházat és sok eleség; erről pedig gondoskodhatunk. Ekkor pedig éppoly biztosan leszünk a jégtáblán is, mint ha a hajónkon lennénk: s éppen olyan jól eljuthatunk a Grönlandi tengerbe is. Ha aztán odaértünk, a különbség csak az lesz, hogy hajó helyett csónakjainkon kell majd tovább utaznunk, amelyek éppoly biztosan elvihetnek bennünket a legközelebbi kikötőig. Így hát azt hiszem: megvan a túlnyomó valószínűség arra, hogy ez az expedíció feltétlenül sikerülni fog."

> "Lesznek ugyan talán, akik ezt vetik ellen: – Minden áramlásban vannak ellen- és mellékáramlatok. Feltéve azt az esetet, hogy a hajó belekerül egy ilyenbe vagy esetleg valami ismeretlen szárazföldre kerül a sark közelében s ott megreked: mi lesz akkor az expedícióval? – Erre csak a következőket felelhetem: az ellenáramlatot illetőleg, egyszer csak mégis kikerülünk belőle, éppen oly biztosan, mint ahogy belejutottunk; eleségünk pedig van öt esztendőre való! A másik lehetőségre vonatkozólag pedig: őszinte örömmel köszöntenők, ha csakugyan bekövetkeznék; mert igazán nincs a kerek földön sehol olyan földdarab, amely tudományos szempontból érdekesebb lehetne ennél. Az újonnan felfedezett szárazföldön annyi tudományos megfigyelést gyűjtenék, amennyi csak lehetséges. Ha pedig hajónk nem juthatna bele ismét az áramlásba, s fogságunk nagyon is hosszú ideig tartana, akkor csakugyan nem maradna más hátra, mint hogy elhagynók a szárazföldet és megkísértenők csónakon, természetesen a szükséges eleséggel és felszereléssel, hogy eljussunk a legközelebbi áramlásba, amely aztán a már ismertetett módon hazaszállítana bennünket."

> 28

> "Meddig tarthatna tehát egy ilyen utazás?"

> "Ahogy már kezdetben láttuk, a Jeannette-expedícióból származó tárgyaknak legfeljebb két évre volt szükségük, hogy az általam megjelölt úton leússzanak a 80. szélességi fokig; ott tehát némi bizonyossággal számíthatunk már arra, hogy kiszabadulunk a jégből. E számítás szerint naponta két tengeri mérföldet tehetnénk meg. Nem lehetetlen tehát az a feltevés, hogy célunkat két év alatt elérhetjük; sőt még az is lehetséges, hogy a hajó már sokkal magasabb szélességi fokon kijuthat a jégtömegek halálos szorításából. Szóval az öt évre számított eleségnek bőségesen elégnek kell lennie."

> "De vajon a tél hidege nem oly rettentő-e ezeken a vidékeken, hogy lehetetlenné teszi a huzamosabb ott-tartózkodást?"

> "Ez nem valószínű, sőt meglehetős nagy bizonyossággal állíthatjuk, hogy a sarkon még tél derekán sincs olyan hideg, mint például Észak-Szibériában, amely pedig lakott vidék, vagy Grönland nyugati partjának északi részein, ahol szintén laknak. A meteorológusok kiszámították, hogy a középhőmérséklet a sarkon januárban körülbelül 36 Celsius fok lehet a fagypont alatt: míg például a téli hőmérsék átlaga Jakutszkban 42 Celsius fok, Verhojanszkban pedig 48 Celsius fok a fagypont alatt. Meg kell ugyanis gondolni, hogy a sarkot valószínűleg tenger borítja, amelynek hőkisugárzása sokkal csekélyebb, mint az oly nagy földterületeké, amekkorák Észak-Ázsia alföldjei. A sarkvidéknek tehát minden valószínűség szerint tengeri éghajlata van, aránylag enyhe telekkel, viszont hűvös nyarakkal."

> "A sarkvidék hidegsége tehát semmiképpen sem lehet közvetlen akadály. Sokkal nagyobb nehézség és veszedelem azonban a skorbut, amellyel a régebbi expedíciók közül igen soknak meg kellett küzdenie, s amelyet nekünk sem szabad figyelmen kívül hagynunk. Ez a betegség ugyanis nagyon könnyen megtámadja az embert, ha hosszabb ideig tartózkodik ilyen hideg vidéken s nincs rá alkalma, hogy friss eleséget szerezzen. Mindamellett azt hiszem, hogy az a sok tápláló élelmiszer, amelyet korunkban a konzervgyárak légmentesen

> 29

> elzárt dobozokban készítenek, valamint ismereteink arról, hogy az emberi szervezetnek micsoda anyagokra van leginkább szüksége, távol fogja tartani tőlünk a skorbut veszedelmét. Véleményem szerint továbbá szó se lehet arról, hogy azokon a vidékeken, amerre utazni fogunk, egyáltalában ne szerezhessünk friss eleséget; teljes bizonyossággal számíthatunk ugyanis arra, hogy jegesmedvéket, fókákat és rozmárokat még igen magasan északon, sőt talán a sark közvetlen közelében is találhatunk. Megjegyzendő még, hogy magában a tengerben is bizonyára nagy tömegben lesznek olyan apró állatok, melyekkel végszükségben táplálkozhatunk."

> "Látnivaló tehát, hogy bármily nehézségek merülnek is fel, ezek egyáltalában nem lehetnek oly nagyok, hogy a felszerelés gondos összeállítása, az expedíció tagjainak szerencsés megválogatása s magának az egész expedíciónak tervszerű vezetése le ne győzhetné s jó eredményeket ne adna. Éppen olyan bizonyossággal számíthatunk arra is, hogy Grönland és a Spitzbergák között elérjük a nyílt tengert, mint amily bizonyos az, hogy az új-szibériai szigetek közelében be fogunk jutni a "Jeannette-áramlásba".

> "Ha azonban ez a "Jeannette-áramlás" nem megy keresztül éppen a sarkon: ha például az északi sark és a Ferenc József-föld között vezet, ahogy fentebb céloztunk erre, – mit fog tenni akkor az expedíció, hogy mégis eljusson az északi sarkra?"

> "Valóban úgy látszik, hogy itt rejlik az egész terv Achilles-sarka; akkor ugyanis a hajó több mint egy foknyi (60 tengeri mérföld) távolságban fog elhaladni a sark mellett: tehát nem lenne józan dolog, sőt határozottan végzetes lehetne, ha az expedíció otthagyná a hajót az áramlás közepén s esetleg szánokon próbálná megtenni ezt a hosszú utat az áramlástól szintén továbbsodort jégmezőn... Mert ha elérné is a sarkot, viszont teljesen bizonytalan, hogy megtalálná-e visszatérésekor a hajót. Én azonban úgy vélem, hogy ennek nincs egy csepp jelentősége sem; hiszen nem azért indultunk el, hogy megkeressük azt a matematikai pontot, mely a földtengelynek északi végpontja, – mert ennek a pontnak elérése magában

> 30

> véve semmiképpen sem fontos, – hanem azért, hogy kísérleteket végezzünk, tudományos megfigyeléseket tegyünk a földnek azon a nagy és ismeretlen részén, amely a sarkot körülfogja: s ezeknek a megfigyeléseknek és kísérleteknek csaknem ugyanolyan nagy tudományos értékük és jelentőségük van, akár keresztülmegy az expedíció magán a matematikai póluson, akár valamivel távolabb marad tőle."