> TIZENEGYEDIK FEJEZET
> Az 1895-ös új esztendő

> Januárius 2. – Amióta élek, nem emlékszem, hogy olyan különös hangulatok szálltak volna meg újév napján. mint aminők most hullámzanak lelkemben. És ez talán természetes is; mert soha életemben nem álltam még oly évnek a küszöbén, mint aminőnek a most kővetkező ígérkezik. Voltak ugyan válságos éveim a múltban is, de éreztem, hogy egyetlen egy se rejtett oly érdekes eseményeket a méhében, mint ez a mostani, mely valószínűleg egyike lesz életem legnevezetesebb éveinek, akár győzelemre visz, vagy vesztemet okozza. És mindenképpen örültem ennek az új évnek, mely változást, fordulópontot jelentett a mostani életben. Untam már az örökös egyhangúságot, a napok és hónapok szürke egyformaságát, mely lassanként elernyeszti a lélek erejét, megőrli az elszánt akaratot és végezetül is búskomorrá és életunttá tesz.

> Mert ebben a jégvilágban szinte észrevétlenül, nyom nélkül és jeltelenül jönnek-mennek a napok, hetek és hónapok; és amikor semmiségbe tűnik egyik sivár év a másik után: nem tarthatjuk számon, mert nem tudjuk, hogy mit hozott az elmúlt év az emberiségnek, a civilizációnak, a társadalomnak – mint ahogy arra se tudunk következtetni, hogy mit várhatunk a jövendő esztendőktől. A szigorú fegyházba, négy fal közé zárt rab, vagy a Csöndes-óceán puszta szigetére deportált bűnös nincs úgy elszigetelve a világtól, mint ahogy mi éltünk itt a "Fram"-on; mert ő rabságában mégiscsak érintkezik olyanokkal, akik napjaik egy részét kint töltik a világ lüktető életében, s mindig hoznak magukkal valamit, ami a társadalomra, a kint nyüzsgő emberiségre emlékeztet.

> 6

> Ám ebben a néma világban, az örökös hó, a félesztendős éjszaka sötét birodalmában nem történt soha semmi, és nem is hatolt el idáig semmi, ami csak sejtetni is engedte volna, hogy mi történik azokon a határokon túl, amelyeken innen meghalt minden élet. Birodalmak dőlhettek romba, irtózatos háborúk áraszthatták el vérrel a világot, nemzetek tűnhettek le a történelem színpadáról: – és mi nem tudtunk volna mind erről semmit. Nem hallatszott volna idáig a halált okádó ágyúk földet rázó dörgése, s a hazájuk romjai alá temetkező népek jajgatása nem tudott volna eljutni hozzánk, még ha millió és millió torokból tört volna is elő. És ha lángba borult volna a fél világ: még ennek a borzalmas katasztrófának a rémes világa se tudta volna földeríteni a mi örökös éjszakánkat, melyben csak a csillagok lámpái pislogtak le ránk mérhetetlen távolságokból, vagy az északi fény tündöklött rezgő ragyogással a hideg éjszakában.

> És ebben a sötét, vigasztalan, fagyasztó éjszakában, mint valami mesebeli tündér elátkozott kastélya, feketén meredeztek a "Fram" éles körvonalai; hatalmas árbocai, mint óriási fölkiáltójelek, sötéten nyúltak föl a komor levegőben a csillagok felé, amint elveszetten, egymagában hevert a jégtorlódás tetején a halál végtelen birodalmában. Temetői csönd és némaság körös-körül: de az elátkozott vár belsejében, a "Fram" födélzete alatt, kényelmes és meleg tanyában él tizenhárom ember, akit nem tudott visszariasztani az örökös pusztaság réme, a halál birodalmának fagyasztó veszedelme, az örök hó és jég irtózatos telének sötét éjszakája. Odalent vígan pezseg az élet, a jókedv, a minden veszedelemmel dacoló férfias bátorság – míg a hajón kívül a halál angyala teregeti szét sötét palástját, lefojtva minden életet, s félelmetes csöndet teremtve körös-körül, mindent elpusztító, gyilkos hatalmával. Csak néha töri meg a halotti csöndet az óriási jéghegyek rianása, mikor gigászi tömegekben torlódnak egymás fölé – ahogy talán a mesebeli gigászok halmozták egymásra Ossa és Pelion hegyeit, hogy az égbe hágva rajtuk, megtámadják a görög isteneket.

> 7

> Mint szilaj, rémes fenyegetés, hangzik föl néha a jégmezők rianása. Messze távolban, talán több száz mérföldnyire kezdődik, mint az égzengés. A képzelet riadtan figyel a természetfölötti hangokra, melyek mintha mérhetetlen ágyúkkal egymásra lövöldöző óriások csatájának hangjai lennének. Még a lábaink alatt megrengő jégmező is segíti az érzéki csalódás tévedését: – a tompa dörrenéseket apró lökések követik, mint ahogy a föld is megrendül a közeli ágyúzástól. És aztán ropogva, földet rázó dördülésekkel hömpölyög egyre közelebb a szörnyű rianás, hogy hallatára elszorul a szív és kishitű lesz a legbátrabb ember is: – az elemek egymásra zúdulása, mintha az ég és a föld csatája lenne, amelyben el kell pusztulnia mindennek, ami csak élni mer, vagy élőként betolakodott a halál birodalmába. Démoni erők viharos csatája ez, mely összeroppant mindent, ami körébe jut: a sarkvilág óriásai bújtak elő rejtekeikből, s úgy lehet, hogy nekünk is élethalálharcba kell szállanunk velük...

> Tegnap ismét megkezdődött a jégtorlódás, mégpedig egész váratlanul. Lent ültem szobámban és olvasgattam, amikor hirtelen dübörgő hangokat hallottam a fejem fölött: a jégtorlódás lökésétől megingott a hajó és kötélzetéről nagy tömegekben szakadt le a hó; ennek a zuhanását hallottam. Ugyanekkor a "Fram" oly hatalmas lökést kapott, hogy a láda, amelyen ültem, fölborult, s én a földre estem. Mivel a lökések egyre hevesebben ismétlődtek s a dübörgés se szűnt meg, fölmentem a födélzetre. Távolból, mint harcoló hadseregek szakadatlan ágyúdörgése, hallatszott az egymásra torlódó jég zúgó morajlása, és ez a félelmetes dörgés több óra hosszáig hangzott. Mintha csak a jégmezők újévi üdvözlete lett volna! ...

> És aztán a következő napokon újra megismétlődött ez a jégtorlódás, mégpedig olyan arányokban, hogy már-már hajónk is komoly veszedelemben forgott. Legjobban aggasztott egy hatalmas jéghegy, mely nem messze volt tőlünk, s a jég torlódása következtében egyre közeledett hozzánk, összezúzással fenyegetvén mindent, ami útjában áll. Annyira aggasztott a veszedelem mindnyájunkat, hogy

> 8

> januárius 3-án délután már a legkomolyabban megtettünk minden előkészületet arra, hogy elhagyjuk hajónkat, ha a jégtorlódás összeroppantja. A szánkókat és kajakokat mind fölhordtuk a "Fram" födélzetére, ahová szépen fölcsomagoltunk mindent, amit elvinni szándékoztunk, ha csakugyan ott kell hagynunk a hajót. Mindenekelőtt több láda kenyeret, vagy 200 liter petróleumot és néhány hordó húst, meg tömérdek konzervet készítettünk el a rögtöni szállításra, 20 láda kutyakenyeret pedig már ki is szállítottunk a hajóból a jégre.

> Estére kelve, éppen mikor a vacsoránál ültünk, ismét hallottuk a jég roppanását, s a félelmetes recsegés-ropogás egyre közelebb jött. Kifordult szánkból a falat kenyér, amint lélegzetünket visszafojtva hallgatóztunk – míg végre közvetlenül alattunk csendült meg a szörnyű zengés, amire mindnyájan szívszorongva rohantunk föl a födélzetre. Szerencsére a torlódó jég utat tört egy szomszédos csatornában, ahol toronymagasra nyomult föl, s letörve saját súlya alatt, földrengéshez hasonló robajjal omlott vissza. Elégedetten tértünk vissza vacsoránkhoz, melynek végeztével pipára gyújtottam és kedélyesen beszélgettem Sverdruppal; de alig ültünk együtt tíz percig, amikor a baljóslatú recsegés-ropogás ismét megújult, sőt egyre hevesebb és gyakoribb lett. Rohanó léptek zaja hallatszott fejünk fölött a födélzeten s nem sokkal aztán leszaladt hozzánk Nordahl, aki őrségen volt, jelentvén, hogy a jégtorlódás már a nyakunkon van, s közvetlenül hajónk jobb oldalán tört ki, s nem lehet tudni, vajon nem nyomja-e be a "Fram" oldalát? Peder és én rögtön fölrohantunk, s a többiek is nyomon követtek bennünket. Alig értünk föl, amikor Peder, aki megelőzött, már torkaszakadtából kiabált, hogy siessünk, mert baj van...

> – A kutyákat ki kell eresztenünk istállójukból – ordította Peder – mert a víz már fölbuggyant a jég fölé, s mindjárt elönti szegényeket!

> A föltorlódó jég ereje csakugyan fölszorította a vizet a jégmezőre, úgyhogy a kutyaistállót már jóformán el is öntötte. Peder térdig járt a vízben és úgy lökte be az istálló ajtaját, mire a kutyák rögtön csaholva kirohantak. Most már,

> 9

> hogy a derék állatok teljesen biztonságban voltak, egyedül a "Fram"-mal törődtem, s körüljárván a hajót, gondosan megnéztem, nem történt-e valami baja. E vizsgálódásom közben észrevettem, hogy ott is megrepedt a jég, ahol a kutyakenyeres ládákat egymásra raktuk. Nehogy a sós víz megrontsa az állatok eleségét, a ládákat is biztos helyre vittük, s aztán a magunk számára is lehordtunk a jégre több ládát, tele kenyérrel, csokoládéliszttel, vajjal, levestáblákkal és más egyéb élelmiszerrel, úgyhogy körülbelül 200 napra bőven el lettünk volna látva eleséggel. E lázas munka közben gyorsan telt az idő, úgyhogy éjfél már régen elmúlt, mire lefekhettünk.

> Egy percig se hittem ugyan komolyan, hogy szükségünk lesz mindezekre az előkészületekre, de mégis kötelességemnek tartottam, hogy mindent megtegyek arra az eshetőségre, ha bekövetkeznék az a végzetes fordulat, mely hajónk elhagyására kényszerítene bennünket. Hogy pedig a többiek nyugodtan alhassanak és pihent erővel foghassanak a mentés munkálataihoz, ha ezekre mégis sor kerülne, külön éjjeli őrséget szerveztem, hogy egymást kétóránként fölváltva ügyeljen minden gyanús eseményre. Meghagytam nekik azt is, hogy vigyázzanak a kutyákra, s különösen tartsák szemmel a ládákat, hogy nem reped-e meg alattuk a jég s nem önti-e el őket a víz. És figyelmeztettem őket arra is, hogy ha bármi történnék, amit gyanúsnak vagy veszedelmesnek találnak, azonnal keltsenek föl mindnyájunkat – s inkább zavarjanak bennünket esetleg ok nélkül, semmint nyugalmunkat kímélve, már csak a baj megtörténte után tegyenek jelentést; mert ez a kímélet mindnyájunkra végzetes lehet.

> A jégtorlódásnak január 4-én folytatása volt. Csaknem egész nap fönt voltam a födélzeten és figyeltem a jéghegyet, amely bennünket veszélyeztetve, mind közelebb és közelebb nyomult a "Fram"-hoz. Néha megállt és szünetet tartott, mintha kifáradt volna a közeledésben, s ilyenkor szünetelt a jégtorlódás is; majd ismét recsegni-ropogni kezdett körülöttünk az egész jégmező, mintha a végítélet közelednék – s a fatális jéghegy ismét fenyegetően megindult. Idő kérdése volt csupán, hogy mikor éri el hajónkat, s mivel kétséges volt, hogy

> 10

> a "Fram" kibírja-e a jéghegy irtózatos nyomását vagy éppen rázuhanását, minden előkészületet megtettünk arra az esetre. ha csakugyan ott kellene hagynunk a hajót. És egész nap azzal vesződött a legénység, hogy zsákokba rakta a ruhákat, főzőedényeket s a többi szükséges holmit, hogy minden készen legyen, ha menekülésre kerül a sor.

> Ha visszagondolok ezekre a válságos napokra, még ma is csodálkozom, hogy milyen lelki nyugalommal néztük a jövőt, amely pedig végzetes veszedelmekkel volt tele. Egy hajszálon függött az egész expedíció eredménye, sőt úgy szólván mindnyájunk sorsa is, mert ha a fenyegetően közeledő jéghegy rászakad a "Fram"-ra, igazán nem tudom, hogy szánokon elérhettük volna-e mindnyájan a lakott vidéket. Az őrnek, aki kétórai fölváltással állandóan figyelte a jéghegyet, szigorúan megparancsoltam, hogy azonnal keltsen föl, mihelyt a jéghegy ismét megindul és felénk közeledik. Szerencsére a holdvilág fényesen sütött, s így a szerencsétlenség, ha a nyakunkba zúdul is, legalább nem ér bennünket sötétben, ami igazán rettenetes lenne.

> Januárius 5-én mindnyájan felöltözve aludtunk, s a legszükségesebb holmik gondosan becsomagolva mindenkinek a keze ügyében voltak, hogy nyomban fölkaphassa és menekülhessen velük, ha a végső veszedelem csakugyan reánkszakad. Sőt néhányan már felkötötték a csomagokat a testükre is, hogy az első kiáltásra nyomban kiugorhassanak a jégre. Ami pedig egyéb elvinni való dolog volt – élelmiszer, ruházat, alvózsákok, stb. – az részben már biztos helyen volt a jégen, részben pedig teljesen készen állt a födélzeten, hogy bármely pillanatban elszállítsuk. Egész nap azzal a lázas készülődéssel és csomagolással telt el, mely a nagy költözködéseket megelőzi; de estére kelve aztán végre teljesen rendben voltunk mindennel, hogy a legrosszabb esetben megkockáztassuk a visszatérést a jégmezőn keresztül... És én, ámbár még mindig bíztam abban, hogy szerencsésen megússzuk ezt a katasztrófát: már annyira el voltam fásulva, hogy szinte a legrosszabb bizonyosságot, a lesújtó katasztrófát is elébe tettem ennek a kétséges és idegölő bizonytalanságnak.

> 11

> Januárius 5-én, hajnali fél hat órakor, a nyugtalanul eltöltött és félig átvirrasztott éjszaka után, Sverdrup azzal a hírrel vert föl álmomból, hogy a jéghegy már egészen elérte a hajót, amelyet erősen nyom, és hogy a föltorlódott jég fölér a hajókorlátig. A jelentést jóformán még félálomban hallgattam végig, de a következő pillanatban ugyancsak kiment szememből az álom, mert odakint úgy zengett, recsegett-ropogott a jég, mintha a végítélet katasztrófája készülne ránkszakadni. Ész nélkül ugrottam föl, s nyomban fölráztuk az egész legénységet, hogy vigyenek gyorsan a födélzetre mindent, amire csak szükségünk lehet, s aztán mindenki legyen a födélzeten, hogy a kellő pillanatban mindent kidobálhassunk a jégre. Ám a nagy nekikészülődésre ezúttal nem volt szükség; a jégtorlódás délig lassanként teljesen megszűnt, és estig aztán nyugtunk is volt tőle.

> Este nyolc órakor azonban ismét elszabadultak láncaikról a démoni hatalmak, s pihent erővel, félelmetesebben kezdtek dühöngeni, mint valaha. Aggódva rohantam föl a födélzetre, ahová nagy tömegekben hullott a hó és a jégtörmelék. Peder, aki szintén velem jött, fölkapott egy ásót és lapátolni kezdte a havat és jeget. Először magam is segítettem neki, a többi legénységgel együtt, de csakhamar átláttam, hogy az elemek borzasztó hatalmával szemben szalmaszálhoz hasonló nevetséges fegyver az ásó és a csákány. Abbahagyattam tehát a meddő munkát, s kiadtam a legénységnek a parancsot, hogy inkább hordjanak ki mindent a jégre, mert itt már úgyis hiábavaló minden reménység. Szavaimat azonban túlharsogta a jégtorlódás mennydörgése, mely fülsiketítő zengéssel indult meg újra.

> – Még utóbb ásóstul együtt elvisz az ördög! – tört ki Pederből az elkeseredés, de rögtön aztán, mintha elment volna az esze, oly éktelen kacagásra fakadt, hogy szinte megdöbbentem: nem őrült-e meg? ...

> A jégtorlódás már elérte a "Fram"-ot, és ott tombolt a korlátjai előtt. Amint láttam, hogy a hó és jég egyre nagyobb tömegekben omlik a födélzetre, leszaladtam a hajófenékbe, hogy mindenki hozza magával az alvózsákját s egyéb, leg-

> 12

> szükségesebb holmiját. Aztán megint fölsiettem a födélzetre és kiszabadítottam a kutyákat, mert az a veszedelem fenyegette a derék állatokat, hogy agyonnyomja őket a jég. Eközben embereim megkezdték a zsákok fölhordását a födélzetre; nem volt szükség rá, hogy siettessem őket: – gondoskodott erről a jég, mely elemi erővel tombolt körülöttünk, s oly félelmetesen nyomta, szorította a hajó oldalait, hogy azt hittem: most már mindennek vége, és a "Fram" örökre elveszett. S ahogy ez a gondolat úrrá lett rajtam, úgy elfacsarodott a szívem, mintha tulajdon fiam halálos betegségét látnám és nem tudnék segíteni rajta!

> A sötétségben iszonyú volt a zűrzavar; a legénység fejetlenül lótott-futott a födélzeten, s a bajt még tetézte az is, hogy a födélzetmester sietségében elfelejtette olajjal megtölteni a lámpákat, és ezek kialudtak. Láttam, hogy itt már minden erőlködés hiábavaló, s legfőbb ideje, hogy a hajóról meneküljünk. Nekem azonban még egyszer le kellett mennem szobámba, hogy csizmát húzzak, mert csak vastag harisnyában szaladtam föl a födélzetre. Lesiettem tehát s gyorsan fölrántottam finn cipőimet, melyek föl voltak akasztva száradni... Ám ezeket a szörnyű perceket sohase felejtem el! A jégtorlódás éppen akkor dühöngött legjobban, mikor a szobámba leértem. Mintha a sarki jég démonjai meg akartak volna büntetni ezért a vakmerőségemért, bőszült erővel feküdt neki a rianás a "Fram" oldalainak, s a hajógerendák úgy recsegtek-ropogtak fejem fölött, mintha minden percben rám akartak volna szakadni.

> Amily gyorsan csak lehetett, ismét fölszaladtam a födélzetre, ahol ezalatt lázasan folyt a mentés munkája. Úgyszólván mindent, aminek értéke volt s aminek hasznát vehettük, fölhordtunk már a födélzetre, ahonnan most mindent lehánytunk a jégre. S amikor már semmink se volt a hajón, még egy utolsó, fájdalmas pillantással elbúcsúztunk tőle, s kezdtük a holmikat tovább cipelni a jégen. Ez pedig, mintha titkos erők parancsolnának neki, egyre ingott, reszketett lábaink alatt, mintha minden pillanatban el akarna nyelni, s közben úgy döngött, zengett, ropogott, hogy nemcsak egymás beszéd-

> 13

> jét, hanem még tulajdon szavunkat se hallottuk.

> Mindamellett nem történt semmi nagyobb baj, mert valamennyien hidegvérrel dolgoztunk – hiszen az életünkről volt szó! – úgyhogy rövid idő alatt minden holmink, és magunk is, teljes biztonságban voltunk. És csodálatos: – jóformán még ki se fújtuk magunkat az óriási erőfeszítés után, úgyszólván még annyi időnk se volt, hogy letöröljük homlokunkról a verejtéket, mikor a jég torlódása már megszűnt, s körös-körül oly csöndes lett ismét a jégmező, mint a sír! ...

> Az egész eset, a jégtorlódás veszedelme, hihetetlenül izgató volt, s mindnyájunkat lelkünk mélyéig megrendített, némelyikünk valósággal elvesztette lélekjelenlétét, s megzavart öntudatában szinte őrült módjára viselkedett. Kormányosunk például, aki már a lámpákat is elfelejtette megtölteni olajjal a nagy izgalomban, először egy nagy ruhazsákot cipelt, s alig bírta vonszolni nehéz terhét a födélzeten; majd, mintha váratlanul ihlet szállta volna meg, lóhalálában rohant le a legénység szobájába, ahonnan csakhamar ismét feljött, s vagy féltucat söröspoharat hozott kezében; és aztán zsinegre fűzvén ezeket a söröspoharakat, néhány késsel s más egyéb holmival a derekára kötötte, úgyhogy amint ide s tova lótott-futott a födélzeten, már messziről hallottuk a csörgést, mintha csak valami dél-amerikai öszvérkaraván vezérbarma lett volna! ... És, amikor vége lett a veszedelemnek: mégis ő volt a legnagyobb hős, aki egy pillanatra se vesztette el a fejét, s még – a söröskancsók megmentéséről is gondoskodott!

> A legénység pompásan mulatott ezen az epizódon, s ahogy ugratták a kormányost, önkénytelenül elcsodálkoztam szerencsés kedélyükön, melynek gondtalan rugalmassága megkapott. Íme, alig néhány órával ezelőtt mindnyájan halálos veszedelemben forogtunk: s ezek a derék fiúk, mintha semmi se történt volna: éppoly vidáman vacsoráztak, szívták pipájukat és élvezték az életet, mintha valamelyik svéd kikötő csapszékében tartanának áldomást egy hosszú tengeri út fáradalmai után – pedig hát puszta jégmezőn tanyáztunk, a szabad ég alatt, csikorgó hidegben, több száz mérföldnyire a lakott partvidéktől, s a rettentő ellenség még hajónkról,

> 14

> utolsó menedékünkből is kiűzött bennünket! Még ma se tudnám eldönteni, hogy ez a gondtalan vidámság a semmitől nem rettegő bátor lélek nyugalma volt-e, vagy pedig a sok nélkülözésbe beletörődött s mindenre elszánt kedély lemondó fásultsága, mely a jövővel már törődni se mer, s nem is akar, és csak a jelent óhajtja minél nyugodtabban és gondtalanabbul élvezni?...

> Szerencsére a megpróbáltatásoknak legalább egy időre vége szakadt, s úgy látszott, hogy a "Fram" sorsa miatt nem kell többet aggódnunk. Másnap ugyanis a jég lassan fölemelte a hajót, úgyhogy a közvetlen veszély, Istennek hála, megint elmúlt. Most már, legalább a valószínűség szerint, a jövőben sem igen kellett a jégtorlódás megsemmisítő hatalmától tartanunk, mert a "Fram"-ot a jégtörmelék valósággal kiemelte a jégmező fölé, mint ahogy a régi várkastélyok is mindig valami magaslaton álltak a sík lapály fölött. És amikor azt mondom, hogy "jégtörmelék": – ezt a szót kolosszális arányban gondolom, mint olyan "törmelék"-et, amely több száz méter magas jéghegyekből töredezett le a roppant tömegek egymásra zúdulásának rohamában, s e törmelékek mindegyike sokkal nagyobb volt egymagában is, mint a "Fram", úgyhogy hajónk nyugodtan pihent azon a kis platón, melyet több ilyen törmeléknek egymáshoz támasztódása alkotott.

> Most már, hogy a jégtorlódás teljesen elcsöndesedett, illetőleg továbbhúzódott északnyugat felé, nem volt rá semmi okunk, hogy továbbra is a jégmezőn tanyázzunk; a legközelebbi napok teendője tehát elsősorban az volt, hogy holminkat visszahordjuk a jégről a hajóra, és hogy a födélzetről eltakarítsuk a rája hullott havat és jeget. E munkánk közben természetesen ki nem fogytunk a "Fram" dicséretéből, s ezt a magasztalást valóban meg is érdemelte a derék hajó. Egészen bizonyos, hogy semmi más, rendes konstrukciójú hajó nem bírta volna ki a jégtorlódás irtózatos szorítását, még ha százszor acélból építették volna is minden bordáját; egyedül a "Fram" volt képes – nem: kiállani ezt a szorítást, hanem kibújni, kisiklani a rázúduló jégtömegek halálos öleléséből: erre pedig egyenesen és kizárólag az a sajátos konstrukciója

> 15

> képesítette, amelyet, mikor bemutattam, laikusok és szakértők egyaránt bizalmatlan fejcsóválással fogadtak. Ám a gyakorlat fényesen igazolta föltevéseimet és számításaimat; de én nem vagyok erre büszke, csak annak örülök, hogy előrelátásom és elméletem tömérdek szenvedéstől mentett meg mindnyájunkat.

> Ámbár most, utólag, büszkeséggel vegyes diadalt érzek, ha visszagondolok az elmúlt hétre, mely alatt a "Fram" gigászi küzdelmét megvívta; olyan volt ez a küzdelem, mint egy mesebeli álom: mint mikor a törpék egy óriással kelnek harcra, s ebben a harcban a törpék cselhez folyamodnak, s így szabadulnak ki az óriás karmaiból. És ebben a mesében annyi az igazság!... A "Fram" volt az a hajó, melyet a törpék, előszedvén minden furfangjukat és ravaszságukat, fölépítettek, hogy megostromolják és meghódítsák vele az óriás birodalmát. Ezen a dióhéjon vágtak neki a törpék az óriás végtelen birodalmának, s éjjel-nappal lankadatlanul küzdve törtek előre, mialatt az óriás csak nagynéha fordult egyet, lomhán megfenyegetve a vakmerőket. De minden ilyen nyújtózkodása, tiltakozó szavának fölemelése oly végzetes és félelmetes, hogy a dióhéj mindannyiszor a szétzúzatás, a megsemmisülés veszedelmében forog. Ám a törpék oly ügyesen építették hajójukat, hogy a dióhéj mindannyiszor elkerüli az óriás sújtó karját, kicsúszik a halálos szorításból és felkúszik a jéghegyek tetejére; a küzdelem aztán tovább folyik: de a törpék ideiglenes győzelme ellenére is még mindig kétséges, hogy végeredményben kié lesz a győzelem.

> Valahányszor láttam és megfigyeltem a körülöttem mozgó hatalmas jéghegyeket, mindig eszembe jutottak a gigászok harcairól szóló mesék és legendák; így halmozhatott hegyet hegyre a százkarú Briareus, így rakhatták Ossát a Pélionra az Olympus ellen föllázadt titánok, mikor Jupitert megostromolták: – ilyen lehetett az a természetfölötti harc, melyben a hegyek mennydörögve dőlnek össze, s darabjaik, omladékaik mint hatalmas sziklatömbök szóródnak szerteszét... És ha ilyenkor rátévedt tekintetem azokra a kis, hangyaként mozgó, sürgő-forgó alakokra, akik csákánnyal és

> 16

> ásóval estek neki a roppant jéghegyeknek, hogy egy-egy kis darabját lefaragják – akkor az embereim még a törpéknél, sőt még a hangyáknál is kisebbeknek látszottak. A hasonlat pedig találó minden részletében; mert ahogy a hangyák, mindegyik csak egy-egy homokszemmel járulván a közös munkához, fölépítik a maguk arányaihoz mérten gigászi hangyabolyt: – éppen úgy hódítottuk meg mi is lépésről lépésre annak a nagy halálbirodalomnak a területét, mely eddig zárva volt az emberiség előtt.

> Visszahurcolkodtunk tehát a hajóra, ahol most már nem kellett semmi veszedelemtől tartanunk; mintha a múlt éjszakai rettenetes jégtorlódásban kitombolta volna magát a sarkvidék démona; ezután már, ha volt is néha egy-egy rianás, katasztrófától egyáltalában nem kellett többé tartanunk. Sőt amikor ismét véglegesen berendezkedve a hajón, Sverdruppal kimentem a jégre sétálni, az újabb torlódásnak sehol se láttam a nyomait – sőt a jégmező egész fölülete éppoly sima és egyenletes volt, mint azelőtt. Most már azt is tisztán megállapíthattuk, hogy a rettenetes torlódás keletről nyugat felé vonult és csak egy keskeny szalagra szorítkozott: de "Fram" éppen ennek a szalagnak a kellős közepén állott, s ezért fenyegette a végpusztulás. De a tűzpróbát fényesen megállta: – még csak egyetlen bordája se roppant meg!

> Januárius 8-án néha-néha őrölt még a jég, s minduntalan meg-megroppant a "Fram" körül; azt hiszem, hogy az egyensúly miatt süllyedt, s ez a megereszkedés rázkódtatta meg. Mialatt Mogstaddal a kutyaszánkókon dolgoztunk, egyszerre csak hallottuk, hogy a hajó alatt és fölött recsegni kezd a jég. Már többször megfigyeltem ezeket a furcsa, recsegő hangokat, melyek nagyon hasonlítottak az egymáshoz súrlódó malomkövek tompa recsegéséhez, s ezért is mondjuk "őrlés"-nek: de soha másutt, mint alattunk, vagy a közeli jéghalmokban nem recsegett-ropogott a jég. Ebből következtettem, hogy a túlságos vehemenciával magasra föltorlódott jégmező a saját egyensúlyának helyreállítására törekedve süllyed s eközben ropog. De azért az se lehetetlen, hegy a jégmezőnek ez az állandó vajúdása komoly intelem volt, hogy ne le-

> 17

> gyünk túlságosan elbizakodottak, mert a veszedelem nem múlt el, csak pihen, s Damokles kardjaként állandóan a fejünk fölött lebeg.

> Annyi bizonyos hogy a helyzetünk nem volt túlságosan rózsás, és nagyon hasonlított ahhoz, mintha égő vulkán tetején laknánk. A kitörés, mely örökre leszámolna velünk, minden pillanatban bekövetkezhetett, s nekünk semmi védelmünk nem volt ellene, mert még hely se volt, ahová menekülhettünk volna. És most egyelőre minden attól függött, hogy meglesz-e ez a kitörés vagy sem. Mert, ha a "Fram" elpusztul, akkor a legjobb esetben is be kellett volna érnünk az eddigi eredménnyel, s legföljebb még azzal, hogy hazatértünkben átkutatjuk a Ferenc József-Föld egy részét. Ez pedig nem sok, annyi áldozat, fáradság és nélkülözés fejében. S ha elgondolom, hogy végig kellett volna néznem a "Fram" pusztulását, sőt esetleg elsüllyedését is: – elszorul a szívem, mintha csak testemnek valamelyik eleven tagját veszteném el. Viszont, ha a jégtorlódás megkíméli a hajót s a legénység szerencsésen hazatérhet rajta, akkor sikerült a nagyszerű vállalkozás, és talán végleg megoldhatjuk azt a titokzatos rejtélyt – az Északi-sark problémáját –, mely eddig oly makacsul dacolt az emberi erőfeszítéssel.